Norska

Nazism

under andra världskriget

Förord

När tyskarna packade ihop och skickades hem efter fem års ockupation av Norge var landet rikare än när de anlände den 9 april 1940. Visserligen hade östra Finnmark och norra Troms söderut till Lyngen bränts ned och ett antal städer bombats under 1940, men på det hela taget klarade sig Norge ganska lindrigt undan. Landet blev inte ett slagfält som andra europeiska länder.
Anledningen till påståendet att Norge var rikare 1945 än 1940 är att Norges BNP redan 1946 hade återgått till 1939 års nivå. Detta hände inte i något annat europeiskt land. Norge ökade sin energiproduktion med mer än 20 nya kraftverk, och därmed en ökning av energiproduktionen med mer än 30 procent. Vi hade byggt 432 kilometer ny järnväg, inklusive färdigställandet av Sørlandsbanen, asfalterat hundratals kilometer väg utöver nya vägar, inklusive riksväg 50 (nu E6), och vi hade byggt ut telefonnätet avsevärt. En rad nya flygplatser byggdes och de befintliga uppgraderades. Så många som 310 nya kustfort för den norska försvarsmakten byggdes, ubåtsbunkrar, hamnar och kajer anlades utöver ett stort antal nya byggnader. Faktum är att inflödet av kapital och medel från Tyskland var betydligt större än vad som togs ut och skickades från Norge. Det är sant att vi hade ett negativt saldo på ockupationskontot i Norges Bank på cirka 11 miljarder norska kronor, men det uppvägde inte allt som byggdes. Det var svårt för regeringen Gerhardsen att göra upp räkenskaper som visade att den tyska ockupationen hade kostat oss mycket. Vi förlorade omkring 10.000 norrmän under kriget, vilket naturligtvis är en förlust som inte kan ersättas, men materiellt sett kom Norge mycket väl ut ur det. Norge fick totalt 14,2 miljoner dollar i kompensation, men när Marshallhjälpen kom på 1950-talet så ströks kompensationskravet.
Så vad var det som gjorde att vi kom så bra ur det? Ketil Gjølme Andersen, författare till boken Hitlers byggmästare. Fritz Todt och Albert Speer i Norgemenar att det finns en uppenbar anledning till att den tyska ockupationen var en ekonomisk framgång för Norge, nämligen samarbete och samverkan.
Faktum är att norrmännen i stor utsträckning samarbetade med ockupationsmakten vid uppförandet av de nästan 2.000 byggprojekt som initierades i landet. De flesta norrmän hatade Nasjonal Samlings och Vidkun Quislings regering, men samarbetet med tyskarna gick ganska bra. Nästan 100.000 norrmän utreddes för landsförräderi efter kriget, vilket motsvarar 3,33 procent av befolkningen, men det rörde sig främst om medlemmar i NS, frontkämpar, gestapister och norska nazister i nyckelpositioner. Visserligen var landsförräderiuppgörelsen i Norge befolkningsmässigt den största i världen, men det visade sig att långt fler än 3,33 procent av befolkningen samarbetade väl och utan skrupler med den nazistiska ockupationsmakten.
I denna bok kommer vi att titta på många av Hitlerregimens viktigaste samarbetspartners och försöka förstå hur och varför vi samarbetade så lätt.
En bra bok att läsa,
Per Erik Olsen

INNEHÅLL

016

vägen till d-dagen

8	Quislings kuppregering VIdkun Quisling kommer till "makten".
20	Det administrativa rådet och det nationella rådet 15. april - 25 september 1940
26	Rikskommissariatet Norge I alla krig mellan stater är den militära segern målet för båda sidor. Men om det ska bli en seger, kommer man naturligtvis också att bli besegrad.
34	Terbovens provisoriska ministrar Efter att ha avsatts fanns det bara ett mål Vidkun Quisling hade: Att komma tillbaka till regeringen.
38	Quislings andra regering Quislings försök att styra ett ovilligt folk.

52	Quisling & Vikingarna
NS:s användning av den norska vikingahistorien som propagandaverktyg.
64	Fåraherden och den nationella samlingens ungdomslän och arbetsförmedling
72	Slaget vid Haglebu Den tragiska och onödiga striden slutade med sju dödsoffer på båda sidor.
88	Norska frontkämpar Under kriget tjänstgjorde knappt 6.000 norrmän i Waffen SS, den tyska armén av 6.000 norrmän tjänstgjorde i Waffen SS, det tyska SS:s militära gren.
96	Polisen, statspolisen, Gestapo och SS-avdelningarna
Den norska polisen hade ett nära samarbete med med ockupationsmakten för att upprätthålla lag och ordning.
104	Norsk press under tysk kontroll När Hitler kom till makten 1933 var den norska pressen norska pressen delad i sin syn på den nye rikskanslern.
112	Kraft och förnödenheter till krigsindustrin Byggandet av världens största befästningar.
122	Fästning Norge De allierades framgångar berodde till stor del på små men avgörande hjältedåd.

130	Vapen, kulor och krut
Kongsberg våpenfabrikk och Raufoss ammunitionsfabriker tillverkade kulor och vapen till den tyska krigsmakten.
134	Norsk Hydro Norges största industriella äventyr i tyska händer.
140	Hitlers polarjärnväg Mer än 1300 kilometer arktisk järnväg.
152	Den norska kyrkan Många präster var starka motståndare till nazismen och förblev lojala mot kungen och fäderneslandet.
156	Uppgörelsen om landsförräderi 1945-1948 Freden kom den 8 maj 1945 och Norge var i kaos.
162	Tidningen Folk og land Folk og Land var en norsk politisk tidning som försvarade Nasjonal Samling (NS) och Vidkun Quisling efter andra världskriget.

VIdkun Quisling kommer till "makten"

Quislings kuppregering

När det tyska anfallet kom natten mellan den 8 och 9 april 1940 satt Vidkun Quisling på hotell Continental i Oslo och hade ingen aning om vad som höll på att hända. Han hade varit sjuk i nästan tre månader, från nyår till slutet av mars, och hade haft mycket lite kontakt med omvärlden. Han hade bara information från dagspress och radio om den spända situationen mellan de krigförande makterna i Europa.

Vidkun Quisling och Hitler träffas för första gången den 14 december 1939. Vid detta möte och vid mötet den 18 december säger Quisling att han vill genomföra en statskupp i Norge för att störta regeringen Nygaardsvold och tillsätta en tyskvänlig nationalsocialistisk regering. Det är ganska säkert att Quisling, med sin dåliga tyska, missförstår Hitler när han säger att han ska hjälpa honom. Hitler menade nog att Nationella samlingens tidning skulle få ekonomiskt stöd och inte att Hitler skulle invadera Norge för att hjälpa Quisling till makten.

Q uisling hade tillsammans med affärsmannen Albert Hagelin rest till Berlin i december 1939 och haft två möten med Adolf Hitler. Chefen för den tyska flottan, storamiral Erich Raeder, hade sett Quisling som ett användbart verktyg för att få Hitler att inse att det var nödvändigt att ockupera Norge för att ge sina örlogsfartyg baser längs den norska kusten. Problemet var att Hitler ville att Norge skulle vara neutralt, men om det visade sig att britter och fransmän inte respekterade Norges neutralitet och ockuperade stödjepunkter längs kusten från Kristiansand, Bergen, Trondheim och Narvik, var Hitler helt enkelt tvungen att agera före västmakterna och ockupera landet. Hitler hade gjort detta helt klart för Quisling.
Vid den tiden denna tid var Nasjonal Samling ett marginellt parti. I det senaste riksdagsvalet 1936 hade de inte kommit in i Stortinget och knappt fått några röster. Stark splittring inom partiet och oenighet om vägval och inriktning urholkade partiet ytterligare och många lämnade sitt medlemskap. I kommunalvalet 1938 utplånades partiet praktiskt taget med endast 1.500 röster i hela landet. Vi talar med andra ord om ett parti som är mindre än de partier vi har i Stortinget idag och som kan jämföras med ett av de små marginalpartier som man sällan hör talas om.
På grund av Quislings svaga kunskaper i tyska och möjligen Hagelins översättning, som kan ha påverkats av hans egen önskan om att en strikt nationalsocialistisk regim skulle upprättas i Norge, trodde Quisling att Hitler hade lovat honom fullt stöd för en statskupp i Norge. Quisling skulle göra sig beredd, tyska styrkor skulle landsättas nära Oslo och han skulle ta makten. Missförståndet låg i att Hitler aldrig hade sagt att han stödde en statskupp, men han hade antagligen menat att Tyskland skulle ge pengar till Nasjonal Samlings tidning Fritt Folk för att stärka den nationalsocialistiska dagspressens ställning i Norge. När Quisling kom hem från Tyskland kunde han berätta för sina närmaste att "snart skulle tiden komma då Nasjonal Samling kunde komma till makten".
I Tyskland var det basproblemet som stod i fokus. Den militära operationen för att erövra Norge byggde på att de västallierade ville göra detta före tyskarna och att det därför var bråttom att planera och genomföra ett anfall. När transportfartyget Altmark anropades av den brittiska jagaren Cossack i Jøssingfjorden den 17 februari 1940 fick Hitler ett tydligt bevis på att det Quisling hade sagt var sant. Ombord på Altmark fanns 299 brittiska sjömän som hade tillfångatagits av det brittiska slagskeppet Admiral Graf Spee i Sydatlanten. Enligt internationell sjörätt hade kaptenen på Altmark hävdat rätten att segla fritt och under den norska marinens beskydd i norskt territorialvatten. Britterna hävdade å andra sidan att fartyget var ett örlogsfartyg och att de hade all rätt att stoppa det.
Quisling hade berättat för Hitler att den norska regeringen hade ett hemligt avtal med britterna om att de inte skulle motsätta sig ett brittiskt angrepp på Norge och att de skulle tillåta upprättandet av baser längs kusten i de nämnda städerna. Dessutom sade han att det nuvarande norska stortinget skulle vara olagligt valt efter den 10 januari 1940. Detta berodde på att stortingets mandatperiod förlängdes från tre till fyra år våren 1938. Stortingsvalet 1939 flyttades fram till hösten 1940 och de som satt i Stortinget 1939 fick ett års längre mandat. Quisling, och flera viktiga jurister med honom, ansåg att detta var en kupp för att förhindra att NS valdes in i Stortinget. Han menade att stödet för NS hade ökat så mycket 1938-39 att de skulle ha fått en central plats i den norska nationalförsamlingen.
Hitler var rasande efter Altmarkaffären. Planeringen tog fart och den 3 mars undertecknades operationsordern. Det beslutades att anfallet skulle inledas den 8/9 april.
Den politiska sidan av fallet som Quisling, Hagelin, den ivrige Hans Wilhelm Scheidt, som arbetade för Alfred Rosenberg, samt den norske nazisten och professorn Herman Harris Aall arbetade med, lades helt på hyllan av Hitler och Wehrmacht.
Vidkun Quisling gick därför omkring i Oslo och förväntade sig att det snart skulle komma en signal om att han och hans kumpaner var på väg att genomföra en kupp med stöd av Hitlers militära styrkor. På kvällen den 8 april började det hända saker. Det strömmar in rapporter om att tyska fartyg sänkts längs kusten och att tyska soldater anlänt till Lillesand. Några av Quislings närmaste vänner och familj var oroliga för att polisen skulle gripa honom, eftersom de visste att han hade kontakter i Tyskland. Han skyndade sig ner till Hotel Continental i Stortingsgaten och inkvarterades tillsammans med sin sekreterare Harald Knudsen. Albert Hagelin bodde också på hotellet tillsammans med sin fru och hennes syster, två våningar ovanför Quisling.
Tyslands sändebud Curt Bräuer underrättades om attacken kvällen innan, den 8 april. I de instruktioner han fick ingick inte Quisling i planerna. Istället skulle han ställa ett ultimatum till regeringen Nygaardsvold efter att tyska styrkor hade ockuperat Oslo med fartyget Blücher. Klockan 04.15 tisdagen den 9 april ringde han till utrikesminister Halvdan Koht och bad om ett omedelbart möte. Medan den norska regeringen väntade i ett sidorum läste Bräuer memorandumet från Berlin i stearinljusets sken: Tyskland tar kontroll över Norge, och allt motstånd kommer att mötas med full kraft.
Men Bräuer kunde inte sätta handling bakom orden, eftersom sänkningen av Blücher skulle försena ockupationen av huvudstaden. Koht meddelade snabbt regeringens enhälliga ståndpunkt: Vi kommer inte att ge upp! "Då", sa Bräuer, "kommer det att bli en strid, och ingenting kan rädda er." "Striden är redan igång", svarade Koht. Planen gick inte som han hade tänkt sig. Bräuer hade föreställt sig att han som Tysklands representant i Norge skulle få kontroll över kung och regering.
Anfallet kom tidigt på morgonen den 9 april. De tyska styrkorna mötte föga motstånd, med undantag för Oslofjorden. Längst in i fjorden upptäcktes de kl. 23.15 (8 april) av vaktbåten Pol III. Efter att kapten Welding Olsen och hans besättning hade larmat kustforten Rauøy och Bolærne genom att avfyra två röda och ett gult nödbloss, blev de själva attackerade och Welding Olsen dödades. Den tyska flottstyrkan kom i strid med Rauøyfortet och Bolærnefortet och dessutom utkämpades hårda strider inne i hamnen i örlogsstaden Horten. Dessutom sänktes kryssaren Blücher av överste Eriksen och hans besättning vid Oscarsborgs fästning.
Att kustartilleriet stod upp och försvarade inloppet den natten gjorde att kung Haakon, regeringen Nygaardsvold och stora delar av Stortinget lämnade Oslo och flydde norrut till Hamar.
De som bodde på Hotel Continental väcktes av ett flyglarm i gryningen och strax före klockan sju knackade Scheidt på Hagelins dörr. Scheidt hade väntat på de tyska krigsfartygen nere på piren mitt emot rådhuset tillsammans med marinofficeren Schreibert, som var biträdande marinattaché vid den tyska legationen. Men fartygen anlände inte som väntat. Vid den tidpunkten visste ingen av dessa herrar att Bräuer redan hade träffat Koht. Scheidt hade efter en hel del om och men lyckats ta reda på att Blücher hade sänkts i Drøbaksundet. I en intervju efter kriget sade han att han drog en lättnadens suck, inte för att kryssaren hade sänkts, utan för att den aktion som de hade väntat på nu var i gång.
Scheidt hade inte träffat Quisling sedan deras möten hos Hitler i december, och det är osäkert om Hagelin och Quisling verkligen hade haft kontakt med varandra under natten. Scheidt gick ner till Quisling och sade enligt honom själv följande: "Vad tänker du göra?" frågade han Quisling. "Har du gjort några förberedelser?"
""Jag har upprättat en ministerlista och kommer att bilda regering under dagen", svarade Quisling. Scheidt läste listan och ska ha reagerat på att Jonas Lie, som var ställföreträdande chef för statspolisen i Oslo och nu befann sig i Kirkenes, hade utsetts till justitieminister. Quisling kunde bekräfta att Lie hade informerats och att han hade villig att delta i regeringsbildningen om något extraordinärt skulle inträffa. Strax därefter kom troligen även Hagelin ner till Quisling. Quislings sekreterare Knudsen berättar att Hagelin var oerhört upprymd och pratade som ett vattenfall. Scheidt var också upprymd. Att de två männen var så entusiastiska och euforiska är kanske inte så konstigt. De hade båda, oberoende av Quisling, planerat och arbetat för att få till stånd en kupp som stöddes av Hitlers militär - och nu kom den äntligen.
Efter samråd beslöt Scheidt, Hagelin och Quisling att genomföra en statskupp så snart som möjligt. Det var tydligt att Scheidt var medveten om den risk han tog, eftersom detta inte ingick i de officiella instruktionerna från utrikestjänsten eller i de tyska militärplanerna. Trots detta såg kuppmakarna en möjlighet i den kaotiska situationen och planerade att presentera ett fait accompli, med Quisling som ny regeringschef för både den tyska militära och civila ledningen. Han såg på när de tyska trupperna marscherade in på Karl Johan till "ompa-musik" och norrmän som stod längs gatan och stampade med fötterna.
Rkring klockan 13 gick Quisling till försvarsdepartementet för att undersöka situationen. Till sin förvåning hittade han inga tjänstemän som han kände igen från sin tid som försvarsminister, och hela generalstaben hade försvunnit. Efter att ha återvänt till Hotel Continental fortsatte diskussionerna. Scheidt hävdade nu att han hade fått godkännande från Berlin och att Hitler hade accepterat Quisling som premiärminister. Quisling beordrade därefter Knudsen att ordna taltid i NRK Radio, medan han själv satte sig ner för att skriva regeringsförklaringen. Denna utarbetades i samråd med Scheidt och Hagelin, och Scheidt ägnade resten av dagen åt att förhindra opposition från Bräuer. Scheidt var borta en stund när han gick till legationen och skickade ett telegram till Hitler där han bad om godkännande av Vidkun Quisling som premiärminister och om godkännande av hans ministerlista. Efter en liten stund var han tillbaka med Führerns godkännande. Det är dock inte helt klart om Scheidt verkligen fick ett godkännande från Adolf Hitler, men om han ljög om detta spelade han ett spel med mycket höga insatser. I så fall var han tvungen att räkna med förlåtelse för det geniala i det han hade gjort - även ur Hitlers synvinkel. Scheidt kunde också berätta för herrarna på Continental att Führern önskade Quisling lycka till!
För Quislings del var detta förmodligen en självklarhet, eftersom Hitler hade lovat honom detta i december ....
Hagelin gick till legationen och träffade sändebudet Bräuer, som berättade att Quisling nu skulle ta över makten i Norge. Bräuer noterade detta och Hagelin åkte tillbaka.
Harald Knudsen reste på eftermiddagen till NRK, som hade kontor vägg i vägg med Hotel Continental, för att förbereda Quislings proklamation till det norska folket. Utanför kontoret stod en tysk vaktsoldat som vägrade låta Quisling hålla tal. Scheidt hade bytt om till sin SA-uniform och gick fram till vakterna och berättade att proklamationen hade godkänts på högsta nivå i Berlin och att de var tvungna att släppa in Quisling. Dessutom måste Scheidt passera chefen för det nationella programmet, Olav Midttun, där han klargjorde att han agerade på uppdrag av den tyska legationen. En av legationens medarbetare, Dr Knab, ringde Midttun och förklarade att Scheidts order var korrekta och att de alla agerade på uppdrag av den tyske ledaren.
I Berlin skrev Alfred Rosenberg i sin dagbok att Hitler hade blivit glad när han fick höra att Quisling hade bildat regering. Rosenberg skrev: "Jag gratulerade Führern till detta arbete som jag också hade hjälpt till att förbereda. Han skrattade över hela ansiktet: 'Nu kan Quisling äntligen bilda regering'."
Den följande dagen skickade Quisling ett telegram där han tackade Hitler för det stöd han hade fått för att rädda det norska folket.
Starkt motstånd
Med tanke på att NS och Quisling var ett litet parti i norsk politik och att i stort sett ingen i den norska befolkningen stödde partiet och dess politiska planer, kan man lugnt säga att folk var arga. Detta är också en av anledningarna till att motståndsviljan bland vanliga norrmän var så stark.
I den tyska legationen var man också mycket skeptisk till Quislings nya regering. Det kom en ström av klagomål till Bräuer från högt uppsatta norrmän. TV-bolaget märkte också snabbt att det norska folket, och inte minst försvarsmakten, var mycket negativt inställda. Det norska näringslivet var i uppror, fred och ordning var viktigt, och om tyskarna tänkte sig en fredlig lösning, på samma sätt som i Danmark, måste Quisling bort.
I den regering som Quisling hade utsett mötte han också motstånd. Flera av hans nyutnämnda ministrar ville inte vara med. Hans gode vän Frederik Prytz avgick, liksom Ragnar Schanke, Jonas Lie och Gulbrand Lunde. Ingen av dem ville ingå i regeringen så länge läget i landet var så oklart.
Tyskarna insåg snabbt att Quislings kupp inte hade något större stöd bland NS-folket eller hans närmaste. Dessutom protesterade major Hvoslef, som befann sig i Finland för att demobilisera norska frivilliga från vinterkriget. Det är osäkert om han verkligen accepterade posten som försvarsminister. De som stannade kvar i Quislings regering var naturligtvis Hagelin, Tormod Hustad och Birger Meidell.
Vi kan lugnt säga att starten hade varit svår - närmast en katastrof. Bakslaget från den tyska legationen var stort och dessutom vaknade en del av dem som tidigare varit med i NS på 1930-talet. Som bekant var ett av Hitlers huvudmål att få kung Haakon att acceptera Quisling som regeringschef. Sändebudet Bräuer fick i uppdrag att organisera detta. Quisling var fortfarande övertygad om att kungen skulle acceptera honom som ny statsminister, men trodde inte att Bräuer var rätt man att framföra det till Håkon. Hagelin föreslog sin svåger, kapten Irgens, som också åkte för att träffa kungen. Bräuer åkte till Elverum den 10 april och träffade kungen. Resultatet av Bräuers möte med kung Håkon känner vi till - det slutade med att kungen sa nej!
Kong Håkons rapport till de norska ministrarna i Nybergsund lyder som följer:
Regeringen kommer att fatta beslutet, men min ståndpunkt är klar. Jag kan inte gå med på den tyska kkrav. Det skulle strida mot allt som jag har uppfattat som min plikt som kung av Norge sedan jag kom till detta land för nästan 35 år sedan sade en känslosam kung.
Under stor diskussion och utan avvikande meningar beslutar regeringen att avvisa de tyska kraven. Följande antecknas i statsrådets protokoll: Statsrådet rekommenderar kongen att tillkännage avvisandet av det ultimatum som Tyskland presenterat i ett utkast till förslag om att utse major Quisling till premiärminister sstatsrådets rekommendation.
Sstatsminister Nygaardsvold ringer utrikesminister Koht i Elverum och informerar honom om beslutet. Koht har just avslutat sitt samtal med statsminister Nygaardsvold när Bräuer ringer från Eidsvoll. Koht berättar för honom att den norska regeringen inte kan acceptera de tyska kraven. Bräuer frågar om det betyder att det norska motståndet kommer att fortsätta, och Koht svarar så länge som bara möjligt - så länge som möjligt.
Kungens första nej
Eextra tåget lämnade Østbanen tidigt på morgonen den 9 april med Norges politiska ledning ombord. I Elverum gav stortinget kungen och regeringen fullmakt att styra landet under kriget, det så kallade Elverumsmandatet.
10. april träffade kung Haakon det tyska sändebudet Curt Bräuer. Tyskarna krävde att regeringen Nygaardsvold, som hade vägrat kapitulera, skulle avgå och att kungen skulle utse en ny, tyskvänlig regering ledd av nationalsocialisten Vidkun Quisling.
Konungen presenterade de tyska kraven för ett extrainkallat statsråd i Nybergsund. Han förklarade att det naturligtvis stod regeringen fritt att fatta sitt beslut, men att han själv inte kunde gå med på de tyska kraven. Han ville hellre abdikera än att utse Quisling till statsminister.
Skipkaptenen Kjeld Stub Irgens besöker kung Haakon i Nybergsund dagen därpå, den 11 april, och ber på Vidkun Quislings vägnar kungen att återvända till Osloo. "Quisling vill vara lojal mot kungen och föreslår ett arrangemang liknande det i Danmark, där kung Håkons bror Kristian den 10:e har accepterat de tyska kraven", säger Irgens. Men kung Haakon vägrade att tillmötesgå begäran. Quislings sändebud fick återvända till Oslo med oförrättat ärende.
Bågra förhandlingsförsök gick i stöpet och den norska regeringen och kungen insåg att alla förhandlingar med tyskarna var meningslösa.
Den 11 april anlände Hagelin till sitt nya ministerium och hälsade på sin personal. Han gjorde sig hemmastadd på ministerns kontor, men många av de anställda var förskräckta.
Det var en utbredd uppfattning att denna Quislingregering inte var något att ta på allvar. På den tyska legationen arbetade Bräuer tillsammans med von Falkenhorst för att hitta andra alternativ till Quisling. Von Falkenhorsts plan att rycka fram från Oslo stoppades eftersom kustforten i Oslofjorden ännu inte hade lagt ned sina vapen. Strider pågick i södra och västra Norge, i Østfold och inte minst i Narvik. Hegra fästning i Trøndelag hade ännu inte intagits och situationen var fullständigt kaotisk. Von Falkenhorst ville ha en snabb framryckning ut ur Oslo, men saknade förstärkningar. Utan att fartygen kunde lägga till i Oslo måste alla styrkor flygas in till Fornebu.
Hitler fick kännedom om den misslyckade kuppen och att Quislings regering hade misslyckats. Führern insåg förmodligen att Quisling hade gjort en rejäl missbedömning när det gällde att ta makten.
Venbart Quisling ringde Hitler den 11:e utan att nå honom. Han fick tala med statssekreterare Hewel. Quisling fick veta att det nu var lugnt i Oslo och att han hade mer än tillräcklig legitimitet för att styra landet. Hitler var förmodligen inte särskilt angelägen om att tala med Vidkun, eftersom situationen var oklar och olöst.
Hagelin som sändebud
Quisling insåg förmodligen att situationen inte var bra. Han var tvungen att övertyga Hitler om att allt gick bra. Han beslöt därför att skicka Hagelin till Berlin för att tala med Hitler. Rikskansliet meddelade att de skulle meddela honom när allt var klart för att Hagelin skulle få träffa Hitler. Quisling ville inte vänta, och Schreiber på legationen hjälpte honom att ordna en plats på ett plan till Berlin. Hagelin avreste i all hast den 12 april och landade i den tyska huvudstaden tidigt på morgonen lördagen den 13. Rosenberg var beredd och mötte Hagelin direkt. För Rosenberg var det också en fråga om prestige, eftersom det var han och Scheidt som hade planerat kuppen från tysk sida.
Rosenberg hade ätit middag med Hitler den 10:e, och han hade en mycket dålig känsla av vad Hitler tyckte om hans medverkan i detta, och inte minst att han var skeptisk till Quislings regeringsprojekt.
Ribbentrops folk på utrikesdepartementet hade redan i början av 1940 uttryckt tvivel om Quisling och försökt understryka hur obetydlig han var i norsk politik. De hade gjort klart att han inte var något att satsa på vid ett eventuellt övertagande av landet. Rosenbergs uppfattning var att Hitler nu plötsligt bara lyssnade på dem som var negativa till den nazistiske ledaren i Norge. Rosenberg blev bokstavligen satt på plats när det gällde förhållandena i Norge.
I mötet mellan Rosenberg och Hagelin kom Hitlers skepsis fram, men Hagelin kunde försäkra honom om att det rörde sig om felaktig information. Det är osäkert vad Hagelin sade, men vi kan nog utgå från att han "lade sig platt" och troligen till och med ljög om situationen. Hans nationalsocialistiska projekt för Norge var i fara. Hagelin kunde berätta att redarna och köpmännen i landet stödde Quisling och att anledningen till att det verkade kaotiskt var att övertagandet av Oslo den 9 april hade tagit för lång tid. Dessutom hade den tyska militären inte släppt in Quisling när han skulle göra sin proklamation till det norska folket. Han klagade också på Bräuer, som var negativ och ovillig att hjälpa till med att få Quisling installerad som regeringschef.
Hi Norge gick det från dåligt till värre för Quisling. Det sades öppet att vi nu hade att göra med en förrädare. Att hugga sin egen kung i ryggen när främmande makt invaderade oss var förkastligt. Många av de tidigare NS-medlemmarna var starkt emot att Quisling skulle bilda regering, och flera av dem reste till Oslo för att träffa Bräuer och få Quisling avsatt. Till och med Quislings moster Malene talade för att byta namn och ta avstånd från Vidkun. BBC använde för första gången ordet "quisling" för att beskriva en förrädare. Franska tidningar skrev om quislingen i Norge som gick Tysklands ärenden och till och med i Danmark tog Fritz Clausen, ledaren för det nationalsocialistiska partiet, avstånd från vad Quisling hade gjort. Fördömandet var totalt.
I Berlin arbetade Hagelin febrilt för att rädda stubbarna. Till slut nådde han fram till Hitler och den 13 april fick han audiens. Vid det laget hade Hitler läst en av Bräuers rapporter om läget i Norge. Det var ingen munter läsning. Norrmännen var i uppror och landet befann sig nästan i ett inbördeskrigstillstånd. Människor hade strömmat ut på gatorna för att kämpa mot kuppmakaren och alla dem som stödde honom. All skuld lades på Quisling.
Hitler var på dåligt humör - det var inte så här han hade föreställt sig det. Hagelin försvarade sig och Quisling med att anfallet hade kommit för sent till Oslo och att kungen och regeringen hade kommit undan. Han förklarade att kung Haakon egentligen var för Quisling, men att regeringen hade pressat honom att förkasta Bräuers förslag. Om kapten Irgens hade kommit först hade saker och ting sett annorlunda ut. Han fortsatte med att säga att redarna, näringslivet och till och med gardet stod på Quislings sida.
Hitler tog fram ett dokument som visade att major Hvoslef hade rest till Stockholm och sagt upp sig från Försvarsdepartementet. Vad innebar detta? Hagelin kontrade med att detta inte var sant, eftersom han själv hade fått ett meddelande från majoren och att han stod till regeringens förfogande. Hagelin betonade att Quisling skulle komma överens med kung Haakon och säkert också med prins Olav.
Hitlers humör försämrades och han betonade allvaret i att nu när britterna troligen var på väg och Norge var på väg in i ett gerillaliknande krig, var hela övertagandet av landet i fara.
Hlandet kunde hamna i ett enormt slag mellan britterna, norrmännen och de tyska styrkorna. Hitler var säker på att vinna detta slag. Han frågade sedan Hagelin hur många som han trodde stödde Quisling? "Femton procent", svarade han - och blev riktigt upphetsad - i själva verket ljög han rakt ut.
Efter mycket om och men kallade Hitler till sig det norska sändebudet i Berlin, Arne Scheel. Hitler ville att han skulle försöka nå fram till kung Haakon.
Medan de väntade på Scheel var Hitler full av utbrott och tirader om hur hopplösa de norska statscheferna var och deras totala oförmåga att fatta beslut. När Scheel anlände blev Hagelin tillsagd att vänta i korridoren.
Hagelin kallades in igen, och Hitler frågade honom om han visste något om storleken på den norska armén. Hagelin svarade att den inte alls var stor och att den var mycket dåligt utrustad. Till slut hade Hitler uppenbarligen fått nog - de kom ingenstans. Han var rasande och basunerade ut att "det spelade ingen roll för honom vem som styrde landet, hans styrkor skulle erövra det ändå!". Med andra ord var han tillbaka där de började - utan att Quisling spelade någon roll.
Quisling hade inrättat sitt regeringskontor i riksdagshuset den 10 april och satte igång med arbetet. Det första han försökte göra var att förbjuda den kommunistiska tidningen Arbeideren, och han ville också avsätta Oslos polischef, men han lyckades inte med något av det.  Det var helt enkelt ingen som lyssnade på honom. Några möten med näringslivet resulterade i en positiv förståelse från Quislings sida, men det berodde nog bara på att näringslivet ville ha lugn och ro så fort som möjligt för att inte förlora försäljning och marknader.
I Oslo hade Bräuer och von Falkenhorst utarbetat ett alternativ till Quisling. Bräuer förde samtal med Paal Berg, justitieråd i Högsta domstolen, om inrättandet av förvaltningsrådet. Det tyska sändebudet ville ha ett opolitiskt förvaltningsråd meddet tyska sändebudet ville ha ett opolitiskt förvaltningsråd med allmänhetens förtroende som kunde garantera lugn och ordning i de ockuperade områdena.
Det var bråttom att få detta på plats så att Quislings regering inte skulle få fotfäste. Bräuers kollega vid legationen, Theodor Habicht, arbetade tillsammans med Bräuer för att organisera förvaltningsrådet. Habicht menade att den norska grundlagen (§ 46) gav Högsta domstolen rätt att i krissituationer träda in som landets ledare. Quisling ansåg att detta var helt fel. Dessutom ville Tyskland ha ett hundraprocentigt lojalt stöd i Quislings regering och i NS.
I förhandlingarna mellan Quisling, Bräuer och Habicht fick Hagelin inte delta. Quislings dåliga tyska gjorde att han knappast kunde förklara sig eller argumentera för sin sak. Han klagade över att "hans gode vän och tolk inte fick delta i mötena och att det var mycket svårt för honom att följa de två tyska diplomaterna". Dessutom stod det redan klart att Hitler var trött på Quisling och redan hade bestämt sig för att avsätta honom.
Det gick som det måste gå. Quisling tvingades acceptera att han och hans regering måste avgå. Detta var ett hårt slag för Quisling och inte minst för Hagelin och Scheidt. Nu när de äntligen hade nått toppen blev de avsatta efter bara några dagar.
Bräuer ordnade med en högtidlig avskedsansökan för Quisling och hans regering och att det nu var förvaltningsrådet, med Pål Berg i spetsen, som man skulle förhandla med framöver. På eftermiddagen den 15 april meddelade Quisling att han och hans regering avgick "eftersom de inte kunde ta ansvar för den blodsutgjutelse som nu ägde rum i landet, och att han inte kunde ta ansvar för det krig som regeringen Nygaardsvold hade skapat". Quislings första regering var ett minne blott.
Iden politiska arenan i Norge kom först förvaltningsrådet, och den 24 april landade monstret självt, den 42-årige rekonstruktören Josef Terboven.
Hitler var visserligen missnöjd med Vidkun Quisling, men dumpade honom inte helt. Han behöll honom i reserv. De två skulle träffas igen den 16 augusti samma år, då Quisling fick löfte om att hans tid som regeringschef skulle komma - inom sex månader, vilket skulle ta arton månader.

"När Quisling kom hem från Tyskland kunde han berätta för sina närmaste att 'snart skulle tiden komma då nationalförsamlingen kunde komma till makten'."

Från vänster till höger: Albert Viljam Hagelin träffade Vidkun Quisling 1935 och blev hans gode vän och stöd under de kommande åren. Det är säkert att Hagelin hade ett starkt intresse av att Norge skulle bli en mönsterstat efter tysk förebild och med en stark ledare i spetsen. Vi ska inte bortse från att det var Hagelin som använde Quisling för att nå sitt mål om nazistiskt styre i Norge.

Till höger i bild: Kurt Bräuer var Tysklands sändebud i Oslo. Han var ganska ny på jobbet, men hade lyckats få ett riktigt dåligt intryck av Quisling. Bräuer rapporterade till den tyske utrikesministern von Ribbentrop, som på många sätt hade varit helt utestängd från Hitlers och Wehrmachts planering av ett angrepp på Norge. I själva verket motsatte sig Bräuer och Ribbentrop planen så gott de kunde, men till ingen nytta.

Från vänster till höger: Storamiral Erich Raeder, befälhavare för den tyska flottan, ville ha hamnar och baser för sina krigsfartyg längs den norska kusten. På så sätt ville han undvika den brittiska blockaden av Nordsjön, som var fallet under första världskriget. Troligen använde han Quisling som påtryckningsmedel för att övertala Hitler att ockupera Norge, trots att Hitler helst såg att Norge förblev neutralt.

Till höger i bild: Hans Wilhelm Scheidt arbetade direkt under Alfred Rosenberg och hade ett stort intresse av att Norge skulle bli ett mönsterland som en kopia av Tyskland. Han var tvungen att se till att Quislings kupp lyckades, och Scheidt och Hagelin arbetade hårt för att få till stånd ett nazistiskt maktövertagande i Norge.

Foto: Time Life Pictures/US Army Air Force/The LIFE Picture Collection/Getty Images

"Efter en liten stund var han tillbaka med ett godkännande från Der Führer. Huruvida Scheidt faktiskt fick godkännande från Adolf Hitler är inte helt klart, men om han ljög om detta spelade han ett mycket högt spel."

Klockan 19.32 den 9 april inledde Vidkun Quisling sitt tal till det norska folket. Han hade nu inlett sin kupp, till tyskarnas, den norska regeringens, kung Haakons och Hitlers stora förvåning. Som en följd av detta växte motståndet bland det norska folket avsevärt, och tyskarna gillade inte heller vad som hade hänt. Den tyska ockupationen fick ett "skott för boven", och motståndet ökade både på slagfältet och bland civilbefolkningen, vilket ingen av sidorna ville. Talet upprepades senare under kvällen.

Quislings radiotal den 9 april 1940

Quislings väg till etern var nu fri och tillsammans med Knudsen anlände han till sändningscentralen kl. 19.32 och började sin proklamation:

Norska kvinnor och norska män!
Proklamation till det norska folket:
Efter att England kränkt Norges neutralitet genom att lägga ut minfält i norskt territorialvatten utan att möta något annat motstånd än de vanliga intetsägande protesterna från Nygaardsvolds regering, erbjöd den tyska regeringen den norska regeringen sin fredliga hjälp åtföljd av en högtidlig försäkran att respektera vårt nationella oberoende och norskt liv och egendom. Som svar på detta erbjudande om en lösning på en situation som var fullständigt ohållbar för vårt land, inledde regeringen Nygaardsvold allmän mobilisering och gav den meningslösa ordern till de norska stridskrafterna att motsätta sig den tyska hjälpen med väpnad styrka. Regeringen själv har flytt och har därmed hänsynslöst äventyrat landets och dess medborgares öde.
Under dessa omständigheter är det den nationella enhetsrörelsens plikt och rätt att ta över regeringsmakten för att skydda det norska folkets vitala intressen och Norges säkerhet och oberoende. Vi är de enda som i kraft av omständigheterna och vår rörelses nationella mål kan göra detta och därmed rädda landet från den desperata situation som partipolitikerna har fört vårt folk in i.
Regeringen Nygaardsvold har avgått. Den nationella regeringen har övertagit regeringsmakten, med Vidkun Quisling som regeringschef och utrikesminister, och med följande övriga medlemmar:
- Professor Birger Meidell, kyrko- och undervisningsminister.
- Polismästare Jonas Lie, justitieminister.
- Dr Gulbrand Lunde, minister för sociala frågor.
- Direktör Albert V. Hagelin, handels- och försörjningsministern.
- Arkitekt Tormod Hustad, jordbruksminister.
- Professor R. Schancke, arbetsmarknadsminister.
- Godsägare Fredrik Prytz, finansminister.
- Major R. Hvoslef, försvarsminister.
Alla norrmän uppmanas att visa lugn och besinning i denna för vårt land svåra situation. Genom gemensamma ansträngningar och allas goda vilja skall vi föra Norge fritt och tryggt genom denna allvarliga kris.
Jag vill tillägga att som situationen har utvecklats är allt fortsatt motstånd inte bara meningslöst, utan direkt liktydigt med kriminell förstörelse av liv och egendom. Alla statstjänstemän och andra statliga och kommunala tjänstemän, och i synnerhet alla vårt lands officerare i armén, flottan, kustartilleriet och flygvapnet, är skyldiga att lyda order uteslutande från den nya nationella regeringen. Varje avvikelse från detta kommer att medföra det allvarligaste personliga ansvaret för den berörda personen. I övrigt kommer alla landsmän att behandlas rättvist och hänsynsfullt.
Quislings radiotal den 9 april 1940, så som det återgavs i andra läsningen kl. 22.00.

"Scheidt hade bytt om till sin SA-uniform och gick till vakterna och berättade att proklamationen hade godkänts på högsta nivå i Berlin och att de var tvungna att släppa in Quisling."

getty

Dokumentet från regeringskonferensen där utgivningen av tidningen Arbeideren förbjuds.

Dokumentet från regeringskonferensen där utgivningen av svenska tidningar i Norge förbjuds.

Kung Haakon.

"Tyskarna insåg snabbt att Quislings kupp inte hade något större stöd bland NS:s folk och hans närmaste."

Sammanträde med Quislings första regering i riksdagshuset den 10 april 1940.

Tidningsklipp från Signal som visar hur fredligt Oslo är efter ockupationen.

"Många av de tidigare NS-medlemmarna var starkt emot att Quisling bildade regering och flera av dem reste till Oslo och kontaktade Bräuer för att få Quisling avsatt."

Vidkun Quisling hälsar på den nationella herden och Führergardet.

Förvaltningsrådet och det nationella rådet

Från bildandet av Vetenskapsakademiens förvaltningsråd i Oslo den 15 april 1940, bara en vecka efter det tyska anfallet den 9 april. Rådet inrättades av Högsta domstolen som ett administrativt organ för de tyskockuperade delarna av Norge i början av andra världskriget, och ersatte Quislings kuppregering. I mitten syns ordförande Ingolf Elster Christensen (i ljus kostym), något till höger Paal Berg (även han i ljus kostym och med papper) och längst till vänster Curt Bräuer (i kavaj), Hitlers tyska sändebud. Bräuer degraderades till diplomat dagen därpå och hans uppgifter övertogs helt av rikskommissarie Josef Terboven, som anlände den 24 april och förblev den högste tyske civile ledaren i landet fram till krigsslutet. Förvaltningsrådet ersattes av Terbovens provisoriska ministrar den 25 september samma år.
Foto: Henriksen & Steen / Kungliga bibliotekets bildsamling

Förvaltningsrådet och
Det nationella rådet

15. april - 25 september 1940

När Bräuer och von Falkenhorst tillsammans med Theodor Habicht, som Hitler hade skickat från Tyskland för att reda ut saker och ting, behövde hitta ett alternativ till Quislings regering, kontaktade de Paal Berg, domare i Högsta domstolen.

Paal Berg, justitieråd i Högsta domstolen.

Bildkälla:United States Air Force ID 021002-O-9999G-006 Public Domain

Habicht ansåg att artikel 46 i konstitutionen tillät Högsta domstolen att ta över ledningen av landet om kungen och regeringen inte var tillgängliga. Quisling protesterade mot detta och hävdade att detta endast gällde om kungen var död. Samtalen fortsatte ändå och inom några dagar beslutades, med Hitlers välsignelse, att Quisling skulle avsättas som premiärminister och hans regering, och att de istället skulle samarbeta med ett förvaltningsråd. Quisling blev rasande och hävdade att ett förvaltningsråd inte skulle tjäna Tysklands sak, eftersom det säkert skulle bestå av antityska krafter. NS däremot skulle till 100 procent kunna stå bakom Tyskland som en lojal vän.
Den 15 april på eftermiddagen meddelade Quisling att han och hans regering skulle avgå och lämna över makten till förvaltningsrådet. Hitler var angelägen om att Quislings rykte inte skulle skadas av hans avgång, och han ville också att Quisling skulle hållas i reserv om han skulle behövas. Quisling skulle officiellt tackas för att han hade trätt fram i den svåra situationen den 9 april och för att hans patriotiska inställning hittills hade räddat landet. Nu kunde han dock inte sitta kvar, eftersom tyskarna under striderna i landet hade hotat med mer blodsutgjutelse, vilket han inte kunde ta ansvar för.
Kom 17.00 i Vetenskapsakademien på Drammensveien i Oslo tillkännagavs inrättandet av förvaltningsrådet. Quisling gick en timme senare ut i radion och förkunnade att han avgick till förmån för förvaltningsrådet, som hade utsetts av Högsta domstolen, och att orsaken var att han inte längre kunde ta ansvar för det krig som regeringen Nygaardsvold hade lett landet in i. Paal Berg fick i samma sändning gå med på att tacka Quisling för hans insatser och därmed i praktiken frikänna Quisling för kuppen. Trots detta förblev inställningen hos de flesta och inte minst i utländska medier att Quisling var förrädaren i det här spelet.
Hitler var inte nöjd med det jobb som Bräuer och Habicht hade gjort. Han ville ha ett regeringsråd, inte ett administrationsråd som bara skulle fungera som ett administrativt organ. Till råga på allt förklarade kung Haakon att förvaltningsrådet var olagligt enligt norsk lag. Detta fick Hitler att se rött. Bräuer och Habicht anmälde sig som frivilliga till den tyska armén för att fly. Habicht föll och Bräuer överlevde några år i rysk fångenskap, men Hitlers vrede undgick dem.
Hitler ville lösa fallet själv. Den 24 april anlände Hitlers utvalde man, Josef Terboven, från sin position som Gauleiter i Essen. Hitler hade gett Terboven tydliga instruktioner om att han skulle bilda en ny regering som kunde ta över den politiska ledningen av Norge. Förvaltningsrådet skulle bara vara tillfälligt. Den nya tyskvänliga regeringen skulle kunna stödja sig på Stortinget och avsätta kungen och regeringen Nygaardsvold.
Terboven gillade varken Quisling eller Hagelin. Terboven ansåg att Quisling var inkompetent och helt enkelt dum. Han hade frågat hur många medlemmar NS hade och Quisling kunde inte svara. Inte heller kände Quisling till namnen på de lokala NS-ledarna. Terboven, som utsetts till rikskommissarie i Norge, ville ha en ny NS-ledare om han skulle kunna samarbeta med dem.
Då förvaltningsrådet inrättades pågick fortfarande strider i Norge. Sydnorge hade ännu inte fallit och hårda strider pågick i Valdres, Hallingdal, Gudbrandsdalen, Østerdalen, Narvikområdet och Trøndelag.
Hitler ville ha Administrationsrådet som en motregering till regeringen Nygaardsvold, men Paal Berg motsatte sig detta och lyckades styra så att Administrationsrådet endast skulle syssla med civila angelägenheter. Högsta domstolens domare Paal Berg hade nu bara en viktig uppgift, ansåg han, och det var att följa den norska grundlagen, kosta vad det kosta ville. Tyskarna var tvungna att hitta andra sätt att ersätta den flyende regeringen och stortinget. Därför måste de börja förhandla med Stortingets presidentskap om inrättandet av ett riksråd.
17. den 1 april 1940 meddelade regeringen att den fortfarande var Norges enda lagliga regering, och den 19 april skickade kung Haakon ett brev till Paal Berg där han klargjorde att han förstod varför förvaltningsrådet hade inrättats, men att han och regeringen inte kunde vara bundna av dess beslut. Kung Haakon och regeringen Nygaardsvold tvivlade till en början på att de kunde acceptera förvaltningsrådet, men erkände det senare. Rådet deltog inte i de pågående förhandlingarna mellan ockupationsmakten och stortinget om landsrådet. De arbetade huvudsakligen med den norska statens övergripande verksamhet. De bedrev ingen egen försvars- och utrikespolitik. Medlemmarna i Administrasjonsrådet hade sina egna arbetsområden och fungerade som ministrar, och som kollegialt organ beslutade de i frågor som normalt låg under Stortinget. Det kunde handla om skattefrågor och ofta lagstiftningsfrågor.
Efter kriget fann 1945 års undersökningskommission att förvaltningsrådet inte hade överskridit kungens befogenheter och att det endast hade skyddat den norska statens intressen så långt det var möjligt. Förvaltningsrådet höll till i landshövdingens lokaler på Karl Johans gate 14 fram till den 3 juni och flyttade sedan till regeringsbyggnaden den 4 juni.
Medlemmarna i förvaltningsrådet var landshövding I.E. Christensen (ordförande), Jens Bache-Wiig, Andreas Diesen, Ole F. Harbek, Gunnar Jahn, Rasmus Mork och Didrik Arup Seip.
Onder våren och sommaren ökade stödet för förvaltningsrådet. Bland annat stödde arbetarrörelsen rådet. Näringslivet, och förmodligen de flesta, ansåg att det var lämpligast att så mycket som möjligt styrdes av norska myndigheter och Högsta domstolen. Vi kan konstatera att förvaltningsrådet var en motreaktion på Quislings kupp och att rådet var ett norskt initiativ. Allt var visserligen inte frid och fröjd med förvaltningsrådet när det i maj accepterade konfiskeringen av judarnas radioapparater, varigenom en hel befolkningsgrupp i Norge förlorade sitt rättsskydd.
Den 24 april upprättades ett rikskommissariat för de ockuperade norska områdena, Josef Terboven utsågs till rikskommissarie och i § 2 i Führerns order gavs rikskommissarien rätt att utöva sin förvaltning genom förvaltningsrådet.
Peningen var hela tiden att förvaltningsrådet skulle avskaffas och att en ny, mer tyskvänlig administration skulle inrättas. Terboven inledde därför förhandlingar med Stortingets presidentskap i syfte att inrätta ett riksråd. Förhandlingarna inleddes när de sista norska styrkorna hade lagt ned vapnen vid Narvikfronten och kung och regering hade rest till England. Kapitulationen undertecknades på Britannia Hotel i Trondheim den 10 juni. Den norske överstelöjtnanten Ragnvald Roscher Nielsen och von Falkenhorsts tyske stabschef, överste Buschenhagen, fick fullmakt att underteckna avtalet. Tyska diplomater och en kommitté från Stortingets presidentskap sammanträdde från den 13 juni till den 8 september 1940.
Anministrationsrådet var under stark press från tyskarna och vid ett möte den 14 juni föreslog Elias Volan, tillförordnad ordförande i norska LO, att man skulle söka hjälp från Sverige för att förhandla med tyskarna. Han föreslog också att Håkon skulle avgå till förmån för kronprins Olav eller till och med att den då bara treårige prins Harald skulle installeras som kung eller kanske till och med en svensk prins? Vidare skulle regeringen avsättas och ersättas med en ny, bestående av Högsta domstolen, förvaltningsrådet, Arbeiderpartiet, Bondepartiet, Høyre och Venstre. Biskop Eivind Berggrav reagerade våldsamt på Volans förslag och kallade det "rent landsförräderi".
Pvid denna tidpunkt ingår Paal Berg i gruppen tillsammans med parlamentets talman utöver de övriga. Han understryker att landet behöver ett politiskt styre. "Kungen och regeringen har rest utomlands och kan inte fullgöra sina konstitutionella uppgifter. Det är presidentskapets uppgift att begära att Högsta domstolen inrättar ett nationellt råd. Detta var kontroversiellt. Detdetta skulle leda till att Elverumsmandatet sattes åt sidan och att banden till kungen och regeringen i England, förutom riksdagens talman och statsministern och 1814 års grundlag, klipptes av.
Då förhandlingarna fortsatte betonade Paal Berg att konstitutionen ändå inte skulle brytas, eftersom "kungen och regeringen inte kunde avsättas".
Ret ekonomiska rådet skulle ersätta förvaltningsrådet, som hade varit det högsta civila styrande organet i de tyskockuperade delarna av Norge. Stortingsledamöterna röstade i sina partigrupper och sade sig vara villiga att avsätta kungen och regeringen och därmed annullera Elverumsmandatet. Mandatet var ett implicit beslut från Stortingets möte i Elverum den 9 april 1940, där regeringen gavs en allmän fullmakt att fatta beslut och tillvarata landets intressen under kriget. Namnet på riksrådet föreslogs av biskop Eivind Berggrav och sägs ha sitt ursprung i det medeltida riksrådet.
En av Terbovens underlydande, dr Hans Dellbrügge, besökte Eivind Berggrav på morgonen den 12 juni i Oslos biskopssal. Dellbrügge var professor i förvaltningsrätt och hade titeln regeringspresident. Han ordnade sedan ett nytt möte hos Berggrav med Högsta domstolens domare Paal Berg och förvaltningsrådet. Dagen därpå, den 13 juni, träffade Förvaltningsrådet Dellbrügge i Stortingshuset och fick ett ultimatum från den tyske professorn. Om Norge skulle behålla sin självständighet måste det ske på Tysklands villkor, annars skulle Norge styras som ett tyskt protektorat.
Förslaget gick ut på att planera in ett möte med det norska stortinget på Eidsvoll. Vid detta möte skulle det beslutas att både regeringen och kungafamiljen skulle avsättas och en ny regering väljas. Det var tuffa krav.
I samarbete med överstyrelsen besökte Berggrav samma kväll den svenska legationen på Inkognitogaten 27, där Johan Beck-Friis tjänstgjorde som svenskt sändebud. Syftet med besöket var att använda Sverige som mellanhand till de tyska myndigheterna för att försöka få en mjukare ton i kraven.
Fen 14 juni hölls ett möte i förvaltningsrådets lokaler i regeringsbyggnaden. Vid mötet deltog förutom förvaltningsrådets ledamöter även Paal Berg, Eivind Berggrav, Stortingets vice talman Magnus Nilssen och tillförordnade LO-chefen Elias Volan. Senare på kvällen och dagen därpå hölls nya möten med representanter från Arbeiderpartiet, Bondepartiet, Høyre och Venstre. Sammanlagt 22 deltagare undertecknade en framställning till Högsta domstolen om att sammankalla Stortinget till ett möte för att inrätta ett nationellt råd. Paal Berg, Eivind Berggrav och Ole F. Harbek från förvaltningsrådet valdes ut för att förhandla med Reichskommissariat. Dessa tre träffade Dellbrügge på kvällen den 15 juni, där han påpekade att Stortinget tidigare hade avsatt en kung den 7 juni 1905, och att detta kunde upprepas. Den dåvarande kungen var Oscar II, kung av Sverige och Norge. Norrmännen menade att detta var en annan sak eftersom det var en följd av unionsupplösningen mellan de båda länderna. Paal Berg berättade för de tyska diplomaterna att det skulle strida mot den norska grundlagen att avsätta kungen och regeringen.
Ssöndagen den 16 juni arrangerades ett nytt möte i regeringsbyggnaden där de tre förhandlarna rapporterade att de inte hade gjort några framsteg i förhandlingarna. Det beslutades då att Stortingets presidentskap skulle ta över ansvaret för de kommande förhandlingarna. Högsta domstolen hade dagen innan i ett uttalande förklarat att det skulle vara grundlagsstridigt om Stortinget avsatte regeringen och kungen. Trots detta presenterades inte uttalandet under mötet. De norska förhandlarna var under hård press från tyskarna. Missnöjet bland norrmännen var stort och tyskarna kämpade för att behålla kontrollen. Det faktum att regeringen Nygaardsvold och kung Haakon fortfarande var Norges officiellt valda härskare innebar att tyskarna inte kom någonstans. De ville förmodligen undvika att göra Norge till ett protektorat och hade ursprungligen tänkt sig en lösning som liknade den i Danmark.
Stortings presidentskap inledde riksdagsförhandlingar med tyskarna.
Ppresidiet bestod av vicepresident Magnus Nilssen från Arbeiderpartiet, som fungerade som Stortingets president i Carl Joachim Hambros frånvaro, Lagtingets president Gabriel Moseid från Bondepartiet, Lagtingets vicepresident Andreas Moan från Arbeiderpartiet, Odelstingets president Peter Olai Thorvik från Arbeiderpartiet och Odelstingets vicepresident Neri Valen från Venstre. Ivar Lykke från det konservativa partiet ingick också i förhandlingsdelegationen. Biskop Berggrav fortsatte att delta i den norska förhandlingsdelegationen på grund av sina tyska språkkunskaper.
Förhandlingarna inleddes med att tyskarna ställde flera tuffa krav, som förhandlarna från ordförandeskapet accepterade:
-	Kung Haakon skulle avgå, och om han vägrade skulle han avsättas.
-	Elverumsmandatet skulle upphävas och regeringen avsättas.
-	Stortinget skulle utse en ny regering med en majoritet av tyskvänliga ministrar, dvs. personer från NS.
Kungens tal
I Kung Haakon och hans regering satt i London, ovetande om vad som hände i Oslo. Det norska folket hade inte hört något från kungen sedan han lämnade Tromsö den 7 juni, och nu var det bråttom att låta det norska folket få höra kungens tal. Att talet skulle hållas måste ha varit känt i Oslo, för när förhandlarna fick höra talas om det försökte de stoppa det.
På residenset skickade man ett brev till kung Haakon där man bad honom att inte hålla det planerade talet på kvällen den 16 juni kl. 18.30. Paal Berg hade kontaktat Norges minister i Stockholm, Johan Wollebæk, som vidarebefordrade begäran till brittiska utrikesdepartementet via den brittiska ministern i Stockholm. Det blev uppståndelse på Buckingham Palace där BBC hade riggat upp en studio varifrån kungligheterna kunde hålla sina tal till folket. Håkon hade fått förfrågan från Paal Berg. Han hamnade i en hetsig diskussion med statsminister Nygaardsvold om huruvida talet skulle hållas eller skjutas upp.  Nygaardsvold och Håkon hade övervägt tre alternativ:
1) Han skulle förklara sig "diplomatiskt sjuk" (vilket kungen omedelbart avvisade).
2) Talet skulle förklaras oundvikligen uppskjutet.
3) Att det skulle hållas.
Anmodan från Berg inkom till brittiska utrikesdepartementet kl. 16.50, bara en och en halv timme innan talet skulle hållas. I telegrammet från Norges minister i Stockholm stod det "Paal Berg har för egen del och för flera framstående personers räkning bett mig att uppmana kung Haakon att inte hålla något radiotal i kväll, eftersom det råder en kritisk situation i Oslo i dessa dagar som kan förvärras ytterligare av ett sådant tal."  Berg insåg att tyskarna var mycket irriterade över den rigida inställningen till konstitutionen och att kungen och regeringen var de enda legitima myndigheterna i Norge. Ett tal nu skulle ytterligare försämra förhandlingsklimatet.
Wollebæk hade på egen bekostnad lagt till: "Hans Majestät kan själv bedöma personligheterna." Telegrammet mottogs av utrikesdepartementet och vidarebefordrades utan kommentarer till Nygaardsvold, som personligen överlämnade det till kung Haakon.
Det norska folket reagerade positivt på kungens insisterande på att han och den nuvarande regeringen i London var de rättmätiga ledarna för Norge. Motståndet fick ett uppsving i landet på grund av hans tal.
Konungen hade ingen aning om att Paal Berg tillhörde dem som telegraferat och bett honom att inte hålla talet. Diskussionen mellan kungen och Nygaardsvold handlade förmodligen om huruvida den verkställande statsmakten, kungen och regeringen, skulle uttala sig mot den tredje statsmakten från dess bas i London. Så här blev det.
Kongen kallade de framstående män som hade begärt att inte få hålla talet för "tyskar". Han klargjorde att de som var kvar i Norge var utsatta för starka påtryckningar från ockupanterna och att de ingalunda talade fritt.
Atalet, trots invändningar från Norge, var det första tydliga tecknet på att exilregeringens signal om exilregeringens motståndspolitik. I Oslo samlades samma kväll kl. 20.30 de norska stortingsdelegaterna och Berggrav i Dellbrügges hus. Delegationen insisterade på att den norska regeringen och kungen inte kunde avsättas, åtminstone inte förrän det fanns en "fredsuppgörelse".
Dellbrügge gillade verkligen inte vad han hörde och förkunnade i tydliga ordalag att: "Som ni kan se av Führerns egen deklaration i hans utnämning till rikskommissarie, har vi aldrig velat föra krig mot våra germanska bröder eller deras kung; men vi har alltid och i alla tider förklarat krig mot Nygaardsvolds regering - vitglödgat krig. Detta är en strid som vi kommer att föra och genomföra lika oförtrutet som vi för krig mot Frankrike." Den största utmaningen här var dock kungens stela inställning. Kung Haakon hade agerat på ett helt annat sätt än sin bror i Köpenhamn och kung Leopold III i Belgien. Leopold hade skickat ut sin regering ur landet och stannat kvar för att kapitulera för sig själv och sina soldater.
Dellbrügge bekräftade att han nu inte såg någon annan lösning än att införa en Reichskommissarregering i Norge. Norge, som den höggermanska vikingastaten, skulle nu behandlas på samma sätt som Tjeckien och senare andra "underlydande raser".
Dellbrügge tillade att om Stortinget inte hade avsatt kungen och regeringen vid midnatt måndagen den 17 juni, skulle det civila Norge överlämnas till den tyska administrationen. Han sade också att ett kommissariat knappast skulle vara för evigt och att det snart kunde ersättas av "en regering som ni inte vill ha", med hänvisning till att Quisling och hans män var redo att ta över regeringsmakten under tyskt beskydd. "Vi kommer att stödja denna regering med all vår kraft och ge den fullständig propagandafrihet."
Ssamma kväll samlades den svenska kungafamiljen för att fira kung Gustavs födelsedag. Berggravs förfrågan hade inkommit och kungafamiljen fick till sin fasa höra att tyskarna ville avsätta kung Håkon. Kronprinsessan Märtha är också med i sällskapet och hon vädjar enträget till statsminister Per Hansson att kanske skicka ett meddelande till rikskansler Hitler. Efter en del diskussioner bland kungligheterna skickade Gustav V ett telegram till Hitler. Det gick via legationen i Berlin som vidarebefordrade det till den tyske statssekreteraren Weizsäcker och vidare till utrikesminister von Ribbentrop som befann sig i Ardennerna.  I slutet av kvällen hade brevet ännu inte nått Hitler.
Telegrammet innehöll en hänvisning till den plan som Berggrav hade meddelat, att kungen av Norge skulle avsättas. Den svenske kungen betonade att folk och kungahus i både Norge och Sverige skulle se mycket allvarligt på en avsättning av kung Haakon och manade Hitler att visa måttfullhet.
Samtidigt anlände Terboven till Kirkenes och meddelade att Tyskland nu hade erövrat hela Norge. I Baltikum deklarerade Sovjetunionen att Estland, Litauen och Lativa hade upprättats som sovjetrepubliker och invaderats av Röda armén. Sveriges konungs födelsedag var den dag då Sovjet och Tyskland delade upp Norden mellan sig.
Fransrikes fall förändrar stämningen
Under förvaltningsrådets under förvaltningsrådets möte den 17 juni kom rapporter om att den franske marskalken Pétain hade utsetts till Frankrikes premiärminister och bett tyskarna om vapenstillestånd. Detta kom som en chock för rådet. Hade Frankrike, med sin enorma armé uppbackad av britterna, kastat in handduken och låtit sig besegras av Hitlers krigsmaskin?
Det tog inte lång tid innan man insåg att detta skulle få konsekvenser för förhandlingarna med tyskarna. Berggrav skrev senare: "Det var som om våra ben sparkades undan under oss." Avtalet mellan England och Frankrike var att ingen av dem skulle ingå en separatfred, men nu var det gjort. Pressen ökade på de norska politikerna. Elverumsmandatet hade redan ignorerats av samma församling, men vad kom härnäst från tysk sida?
Förhandlingarna med tyskarna återupptogs kl. 16.30. Den norska delegationen bestående av Berggrav, Magnus Nilssen (AP), Peter Thorvik (AP), Neri Valen (V), Gabriel Moseid (B) och Ivar Lykke (H) träffade Dr Hans Dellbrügge. De kunde meddela att mandatet från Elverum hade upphävts och att regeringen Nygaardsvold inte längre hade Stortingets förtroende. Vad kungen beträffar skulle Haakon inte störtas från tronen, utan rekommenderades att abdikera till förmån för sitt barnbarn prins Harald.
Dellbrügge kunde rapportera att Frankrike hade kapitulerat villkorslöst och han ville inte spekulera i hur Der Führer skulle behandla den norska frågan efter detta. Det var uppenbarligen lättare att nå en överenskommelse med fransmännen än med norrmännen. I artikel 26 i den norska grundlagen står det att "Kungen har rätt att inkalla trupper, inleda krig till landets försvar och sluta fred ...".  Genom att resa till England hade kungen i realiteten anslutit sig till de allierades krigföring mot Tyskland. Därför skulle det vara möjligt att sluta en separatfred med Tyskland, på samma sätt som med Frankrike. Frankrikes nederlag hade satt artikel 26 ur spel.
Ttyskarna hade inte bråttom att sluta fred med Norge, och fredsförslaget hade tills vidare avvisats.
Delegationen måste nu ta ställning till Dellbrügges förslag om att prins Olav skulle ta makten och regeringen avsättas. Men de norska förhandlarna var fast beslutna om att kungen inte skulle avsättas. Det beslutades nu att presidentskapet skulle ta över förhandlingarna med den tyske presidenten. Efter en del fram och tillbaka enades man om att skriva två brev. Ett till rikskommissarien och ett till Hitler. Breven innehöll allmänna frågor till rikskommissarien och en vädjan till Hitler om att kungafamiljen skulle få sitta kvar.
K22.25 begav sig presidiet och Berggrav till Stortinget för att träffa Dellbrügge.
Samtidigt hade Paal Berg skyndat sig till svenska ambassaden för att fråga om de kunde hjälpa till att skicka ett telegram till den norske kungen i England. Det är oklart om Paal Berg verkligen sade att kungen måste abdikera eller inte. Vad Paal Berg sade vid mötet den 17:e finns inte nedtecknat. Han skrev själv i sin dagbok att han föreslog att man som en sista utväg skulle kunna erbjuda kungen att avgå frivilligt istället för att avsättas av Stortinget.
Den tyske diplomaten Dellbrügge avvisade förslagen blankt och dagen därpå, den 18 juni, tvingades presidentskapet att acceptera de stränga tyska kraven. Elverumsmandatet skulle upphävas, kungen skulle uppmanas att avgå och regeringen Nygaardsvold skulle avsättas. Kraven vidarebefordrades den 27 juni, men avvisades blankt som grundlagsstridiga av kung Haakon och den brittiska regeringen.
Under en ny förhandlingsrunda fram till september hölls testomröstningar bland partigrupperna i Stortinget. De stortingsledamöter som fortfarande befann sig i landet, med undantag för de från Nordnorge som inte kunde komma, fick bland annat ta ställning till om de kunde acceptera en stortingsresolution om att kungen och kungafamiljen skulle avgå. Förslaget fick inte majoritet, med 80 representanter emot och 50 för. Däremot fanns det en majoritet för att suspendera kungen och kungafamiljen till dess att ett fredsavtal med tyskarna var på plats - 75 ledamöter röstade för och 55 emot. Nya krav från tyskarna, bl.a. frågor om riksdagens sammansättning där de ville ha minst fem NS-ledamöter, ledde till en brytning mellan tyskarna och norrmännen den 18 september.
At var dramatiskt att de till slut drevs så långt att de gick med på att avsätta regeringen, upphäva Elverumfs fullmakt och avsätta kungen, men genom att tyskarna avbröt förhandlingarna slapp presidentskapets medlemmar den skam detta innebar.
En vecka senare, den 25 september 1940, upplöste rikskommissarien Josef Terboven förvaltningsrådet och alla politiska partier utom Nasjonal Samling. Ledamöterna informerades av ordförande Christensen om att ministerierna från och med den 26 september, det vill säga dagen därpå, skulle överlämnas till nya chefer. Terboven upprättade en dubbelregim bestående av Reichskommissariat, som hade den verkliga makten, och ett "kommissarialråd" av norrmän, varav de flesta antingen tillhörde Nasjonal Samling eller stödde partietde flesta av dem tillhörde Nasjonal Samling eller stödde partiets politik. De provisoriska ministrarna var de ursprungliga ministrarna från Quislings första regering i april.
Hur gick det för Högsta domstolen under denna period och under resten av ockupationen? Under en stor del av andra världskriget var Norges högsta domstol ur funktion. Efter att regeringen och kungen hade flytt spelade Högsta domstolen en kontroversiell roll genom att inrätta förvaltningsrådet den 15 april 1940. Detta råd fungerade inom ramen för den fjärde Haagkonventionen från 1907 för en ockupationsmakt, vilket gjorde det möjligt för Högsta domstolen att fungera normalt. Den 24 april 1940 accepterade Högsta domstolen införandet av Führerförordningen med Reichskommissariat Norwegen.
Då Josef Terbovens provisoriska ministrar kom till makten fick de rätt att utfärda dekret som bröt mot folkrättens regler. Terboven förklarade att giltigheten av dessa dekret inte kunde bedömas av Högsta domstolen eller någon annan norsk domstol. Detta stred mot norsk grundlag, som gav alla domstolar rätt och skyldighet att pröva lagligheten. Detta ledde till en konflikt mellan regeringen och Högsta domstolen, som kulminerade i ett brev till justitiedepartementet den 12 december 1940. I brevet skrev samtliga domare i Högsta domstolen: "Vi kan inte ansluta oss till den syn på domstolarnas auktoritet som uttrycks i rikskommissariens brev utan att handla i strid med våra plikter som domare i Norges högsta domstol. Vi anser oss därför inte kunna fortsätta i våra ämbeten." Samtliga domare avgick från sina befattningar den 21 december 1940. I januari 1941 utsåg regeringen nya domare i Högsta domstolen som accepterade ockupationsmaktens synsätt. Denna domstol, ofta kallad den provisoriska högsta domstolen, leddes av Jacob Andreas Mohr, som tidigare hade varit domare i Oslo tingsrätt.
Jus professor Hans Petter Graver har studerat den provisoriska högsta domstolen och funnit att den inte bojkottades som förväntat. Mål överklagades från lägre domstolar ungefär lika ofta som tidigare. Enligt Graver slutade de lagfarna HD-domarna helt med sin verksamhet efter att Paal Berg hört att Sverre Riisnæs planerade att ersätta dem individuellt genom att avskeda dem som var över 65 år. För att förhindra detta ordnade Paal Berg så att de alla avgick på en och samma gång.

"Visserligen var inte allt rosenrött hos förvaltningsrådet när de i maj accepterade konfiskeringen av judarnas radioapparater, vilket innebar att en hel befolkningsgrupp i Norge förlorade sitt rättsliga skydd."

Josef Terboven anländer till Norge och tar över rodret.

Tyska vakter utanför Stortinget efter att Terboven tillträtt här.

Bildkälla:IWM fotografisamling TR 1347 Public Domain

"Han föreslog också att Haakon skulle avgå till förmån för kronprins Olav, eller till och med att prins Harald, som då bara var tre år gammal, eller kanske till och med en svensk prins skulle kunna utses?"

"De ville nog undvika att göra Norge till ett protektorat och hade från början tänkt sig en lösning liknande den i Danmark."

Elverumfs fullmakt, sidorna 1 och 2, gav den sittande regeringen Nygaardsvold all den makt som Stortinget skulle ha haft i fredstid. Denna fullmakt säkerställde att regeringen inte kunde avsättas av något organ, varken Högsta domstolen, det återstående stortinget eller kungen.

Kungens tal

Kungen bestämde sig för att hålla ett tal. Klockan var 18.32 och talet varade i 4 minuter och 56 sekunder.

Nnorska kvinnor och män!
Det är med vemodiga känslor som jag i dag talar till det norska folket.
Händelserna i Nordnorge i början av denna månad innebar att en fortsatt kamp på norsk mark måste uppges; våra allierade tvingades att samla sina styrkor på andra fronter för tillfället, och utan de allierades hjälp var det inte möjligt att fortsätta en kamp som för Nordnorges del bara skulle ha resulterat i ytterligare förstörelse.
Järför måste jag, tillsammans med kronprinsen och regeringen, ta det svåra steget att lämna landet.
Jjag hoppas och tror att alla förstår vilken prövning det var för mig att fatta beslutet att lämna landet, där jag har levt med folket i 35 år och där jag har levt lyckligt. Särskilt nu, när det norska folket lider och krymper under förtryckarens klack, skulle jag ha föredragit att stanna i landet och också dela dessa järnhårda tider med mitt folk.
Det är dock min innerliga förhoppning att det norska folket kommer att förstå de motiv som fick mig att välja en ny bostadsort varifrån vi kan fortsätta att arbeta för vårt lands befrielse. Härifrån kommer jag, tillsammans med regeringen, att efter bästa förmåga ta hand om de många administrativa, ekonomiska och politiska frågor som vi kan föra framåt. Vi kommer att vaka över den viktiga del av Norge som fortfarande är fri, nämligen vår handelsflotta, och se till att den norska flaggan fortsätter att vaja på alla hav.
Det är en stor tröst för mig att jag på detta sätt - även utanför Norges gränser - kan arbeta för mitt land och mitt folk.
Jjag vill framföra mitt uppriktiga tack till alla norska soldater, sjömän och frivilliga hjälparbetare för deras insatser i försvaret av landet; ni har alla gjort ett gott och troget arbete.
Oör alla anhöriga till dem som gav sina liv i kampen för vår frihet och vårt oberoende - på slagfältet eller som oskyldiga offer för flygräderna - sänder Kronprinsen och jag våra varma och innerliga kondoleanser i sorgen.
Vi kämpar mot en fiende som inte förstår oss och som inte förstår den djupt rotade kärlek till landet som finns i alla norrmäns sinnen och som vi, som nu befinner oss utomlands, mer än någonsin är fyllda av. Det är helt otänkbart för oss att vi inte skulle fortsätta att bygga och leva i ett Norge där vi bestämmer över vårt eget öde, och vi kan inte tro att längtan efter frihet och frihet någonsin kommer att dö i norrmännens hjärtan.
Det norska folket har aldrig, inte ens i tider av lågkonjunktur, varit ett folk i träldom, och det är det inte heller idag. Vi har visat att vi kan styra oss själva och vi har anledning att vara stolta över vårt land, byggt som det är på våra fäders arbete 1814 och 1905 och på en social grund som syftar till att skapa goda levnadsförhållanden för hela folket.
Jår Kronprins och jag sänder våra varmaste hälsningar till alla norska kvinnor och män - i hus och hem. Låt oss alla sätta vår tillit till framtiden; låt oss säga som kusken gjorde 1814: "Kom ihåg att Gud står vid vår sida", och låt oss minnas orden i den patriotiska sången:
"Loch han kommer att skydda
Säven om det ser mörkt ut."
Gud signe notre dyre fedreland.
16.06.1940

Mina arbetsuppgifter - "Kungens andra nej"

Kung Haakons tal från juli 1940, där han avvisar det tyska kravet på att han ska abdikera.

Jjag har mottagit brevet av den 27 juni 1940 från Stortingets presidium och har i full insikt om mitt personliga ansvar och om situationens allvar samvetsgrant övervägt det för vårt land ödesdigra beslut som nämns i presidiets brev.
Jjag kom till Norge 1905 som svar på en kallelse från det norska folket, och under de gångna åren har jag efter bästa förmåga försökt uppfylla de plikter som därigenom ålagts mig.
Mitt nya fädernesland blev oändligt värdefullt för mig, och jag knöts till det norska folket med innerliga band. Mitt motto "Allt för Norge" har alltid varit och är fortfarande avgörande för mina handlingar, och om jag kunde vara övertygad om att jag i detta ögonblick skulle tjäna mitt folk bäst genom att avstå från mitt kungliga ämbete, eller om jag kunde vara säker på att bakom Stortingets presidentskap i denna fråga stod en majoritet av det norska folket, skulle jag - hur djupt det än skulle smärta mig att skiljas från Norge - följa den rekommendation som presidentskapet har riktat till mig.
Jet framgår klart för mig av presidentskapets brev att det förslag som presidentskapet avser att lägga fram för Stortinget har kommit till stånd genom en överenskommelse med de tyska ockupationsmyndigheterna i Norge. Det är således inte ett uttryck för ett fritt norskt beslut utan resultatet av en tvångsmakt som utövas av en utländsk militär ockupation.
Det framgår också av brevet att stortingsledamöter som har undandragit sig denna tvångsmakt genom att bosätta sig utanför Norges gränser inte kommer att tillåtas delta i de möten som ska besluta om det nämnda förslaget.
Stinget 1814 hävdade en helt motsatt princip när det vägrade att godkänna mandat för riksdagsmän som kom från distrikt som var ockuperade av utländska väpnade styrkor. Den grundade sig på det logiska övervägandet att en sådan ockupation måste binda stortingsledamöternas beslutsfrihet; nu skall de representanter - inklusive även stortingspresidenten - som fortfarande har sin beslutsfrihet uteslutas från stortinget, medan de som lever under främmande makts tryck ensamma skall avgöra landets öde.
Jjag skulle svika mina konstitutionella plikter om jag accepterade något beslut som skulle kunna fattas av ett Storting som sammankallas under sådana förhållanden.
Det heter i ordförandeskapets förslag i punkt 3 3: "Eftersom kungen befinner sig utanför landets gränser kan han inte utöva sina konstitutionella funktioner."
Ni 11 § i den norska grundlagen anges uttryckligen att kungen kan vara utomlands i upp till sex månader utan Stortingets samtycke, och ännu längre med sådant samtycke. Om kungen befinner sig utomlands i fält, tyder bestämmelsen i § 41 i grundlagen på att det inte krävs något särskilt samtycke alls.
I Stortingets sammanträde på Elverum den 9 april 1940 uttalade presidenten, med Stortingets enhälliga samtycke, att Konungen och regeringen, om det var nödvändigt för ett fritt och självständigt statsskick, borde kunna bosätta sig utom riket, utan att någon tidsbegränsning skulle föreligga. Det finns således ingen konstitutionell grund för påståendet att jag inte kan fullgöra de uppgifter som åligger mig enligt grundlagen.
Den nuvarande norska regeringen under ledning av statsminister Nygaardsvold utsågs den 19 mars 1935; denna regerings sammansättning har därefter genomgått ett antal förändringar, senast genom utnämningen av ministrar som tillhör andra politiska partier än det som regeringen ursprungligen bildades av. Detta har skapat en nationell regering som har haft Stortingets (det norska parlamentet) enhälliga förtroende, vilket uttryckligen uttrycktes i en resolution som antogs vid dess möte den 9 april i år.
Ienligt norsk konstitutionell praxis har Stortinget full rätt att återkalla ett givet förtroendevotum, men detta måste göras av ett Storting som agerar under full konstitutionell frihet och som inte godtyckligt har berövats ett antal av sina ledamöter. Ingetdera av dessa villkor kommer att uppfyllas av den församling som ordförandeskapet nu kommer att sammankalla.
I avtalet mellan ordförandeskapet och de tyska ockupationsmyndigheterna anges att den norska regeringen inte heller kan fullgöra sina konstitutionella funktioner, eftersom den befinner sig utanför Norge. Jag och regeringen har ingen högre önskan än att vi skall kunna utöva våra funktioner inom landet; det är endast främmande makt som har tvingat regeringen, tillsammans med mig, att tillfälligt lämna landet. Vi har gjort detta i enlighet med Stortingets beslut att så långt som möjligt bevara en fri och självständig norsk regering.
Kom sådana förhållanden kunde skapas i Norge att jag och regeringen kunde återvända till landet för att fortsätta vårt arbete i full frihet, skulle detta ske omedelbart. Den självklara förutsättningen för detta skulle vara att alla utländska väpnade styrkor lämnar landet. Det arrangemang med de tyska ockupationsmyndigheterna som ordförandeskapet enats om förutsätter emellertid att den tyska ockupationen fortfarande kommer att upprätthållas, och under dessa omständigheter ser jag ingen möjlighet att en fri norsk regering skulle kunna existera inom Norges gränser.
Då presidentskapets förslag säger att nyval till stortinget endast kan hållas "efter fredsslut", förutsätts alltså att Norge inte får fred förrän kriget mellan stormakterna har upphört. I detta har ordförandeskapet utan tvekan rätt, men det är också uppenbart att det föreslagna arrangemanget inte kommer att hjälpa det norska folket att uppnå den fred som det längtar så mycket efter.
Avtalet med de tyska ockupationsmyndigheterna tjänar inte till att främja flera av de ekonomiska intressen som är så viktiga för det norska folkets välfärd. Jag vill påminna om att de tyska kraven på den norska regeringen vid tiden för angreppet på landet natten till den 9 april innefattade en fullständig ekonomisk blockad av Norge i förhållande till alla västländer i och utanför Europa. Och viktiga ekonomiska intressen skulle under en ny regering som planeras genom utnämningen av ett "riksråd" skadas ännu mer än de är nu, eftersom den inte skulle kunna ta över de vitala intressen utomlands som den nuvarande regeringen nu tar hand om.
Jag skulle också vilja peka på en aspekt av den aktuella frågan som inte berörs i ordförandeskapets brev, men som tydligt illustrerar det aktuella arrangemanget. Jag syftar på omfattningen av den auktoritet som det planerade nationella rådet skulle ha. Jag skall inte gå in på det för alla uppenbara faktum att landsrådet i praktiken kommer att behöva följa tyska direktiv så länge den tyska ockupationen av Norge pågår, men jag vill understryka vad som framgår av det beslut som den tyska regeringen i Berlin i dagarna har tillkännagivit, nämligen att inga utländska stater får ha diplomatisk representation i Oslo och att Norges utrikespolitik kommer att styras av utrikesdepartementet i Berlin.
Detta säger klart och tydligt att den nya riksdagen i Oslo inte representerar ett självständigt rike, utan endast ett lydrike under Tyskland. En abdikation från min sida skulle därför inte ens formellt vara till förmån för en självständig regering i Norge; riksdagen skulle inte ha alla de konstitutionella funktioner som tillhör kungen.
Jjag kan inte se att Stortingets presidentskap har någon som helst konstitutionell grund för att upphäva de lagliga riksdagsbeslut som hittills har fattats. Tvärtom är det helt uppenbart att hela den föreslagna ordningen är grundlagsstridig.
Det är omöjligt för mig att inse att jag skulle handla i fosterlandets intresse genom att böja mig för den rekommendation som ordförandeskapet har riktat till mig, varigenom jag skulle acceptera en ordning som strider mot Norges grundlag och som påtvingas det norska folket med våld.
Jom jag gör det skulle jag avvika från den princip som har väglett mina handlingar under hela min regeringstid, nämligen att strikt hålla mig inom konstitutionens ramar.
Det norska folkets frihet och oberoende är för mig grundlagens första bud, och jag tror att jag bäst kan uppfylla detta bud och skydda det norska folkets intressen genom att hålla fast vid den ställning och den uppgift som ett fritt folk gav mig 1905.
08.07.1940

Kung Haakon i London den 23 juni 1940. Han var kungen som höll sin flagga högt och inte på något sätt lät sig skakas av sin gärning och vägrade att avgå.

Rikskommissariatet Norge

I alla krig mellan stater är den militära segern målet för båda parter. Men om det ska bli en seger kommer man naturligtvis också att bli besegrad. Detta är elementärt. Men hur ska de besegrade behandlas? Det finns många varianter, från Tysklands totala nederlag 1945 då ett sönderbombat land berövades all heder, ekonomiskt självbestämmande och politisk frihet. Nederlaget var totalt och liknade det som kriget hade inneburit.

I1940 erövrades det lilla, oskyldiga och militärt svaga Norge av Tyskland, mitt framför näsan på britterna. Tyskarna hävdade att soldaterna hade kommit som vänner och att deras enda mål var militär kontroll över landet. Om vi accepterade detta skulle vi få behålla vår kung, regering och riksdag. Samma erbjudande fungerade i Danmark, som erövrades militärt på några timmar den 9 april. Kung Christian, kung Haakons bror, kunde fortsätta att rida genom Köpenhamns gator medan tyska soldater gjorde honnör.
Men i Norge gick planen snett. Sänkningen av Blücher gav regeringen tid att fly, och Quislings försök att utnämna sig själv till statsminister fick den norska motståndsrörelsen att vakna till liv. Visserligen var Quisling känd för att vara tyskvänlig och hade hösten 1939 erbjudit sig att göra en statskupp i Norge om han fick tyskt stöd. Men han ingick inte i de tyska planerna för erövringen av Norge. Ledningen för Wehrmacht och den tyska legationen i Oslo var irriterade över Quislings beteende som en elefant i en glasmonter och fick honom avsatt som statsminister redan den 15 april. Hans regim skulle ersättas av Administrationsrådet, som tyskarna hoppades skulle bli en motregering till Nygaardsvold. Så skedde inte, och Hitler var rasande. Norrmännen hade inte bara vägrat att ta emot hans utsträckta hand, de hade också avvisat Quisling, som trots allt stod Tyskland nära. En helt ny lösning måste hittas. Den 19 april 1940 kallade han till sig Joseph Terboven och gjorde Gauleiter från Essen till rikskommissarie för de ockuperade norska områdena. Nu skulle det bli ordning och reda i Norge!
Terboven reste direkt till Oslo och träffade både von Falkenhorst, general med ansvar för Gruppe XXI, Wehrmachts styrka som skulle erövra Norge. Han träffade också Vidkun Quisling, den avsatte statsministern. Terboven var en iskall maktpolitiker och insåg snabbt att Quisling var svag, liksom hans ställning i norsk politik. Sedan bar det snabbt av tillbaka till Berlin.
Andra områden under tyskt styre
Innan historien fortsätter kan det vara lockande att titta på hur Tyskland behandlade andra erövrade områden under perioden 1938-1941. Först till Österrike. I april 1938 lyckades tyskarna genom en kupp ta makten i landet. Befolkningen var överlycklig. Nu kunde Tyskland tillsammans med Österrike bilda Grossdeutschland. Ex-Österrike döptes om till Ostmark och Arthur Seyss-Inquart utsågs till Reichsstatthalter för den nya delen av Tyskland.
I september 1938 lyckades Hitler med hjälp av västmakterna tvinga Tjeckoslovakien att avträda gränsområdet Sudetenland till Tyskland. Området befolkades inte av tyskar utan av medborgare från det forna österrikiska kejsardömet. Även här var annekteringen populär eftersom invånarna blev medborgare i det nya Reichsgau Sudetenland.
I mars 1939 bröt sig Slovakien loss från unionen med tjeckerna och bildade en egen självständig stat. Den var mycket tyskvänlig och leddes av fader Tiso.
Det gamla Tjeckoslovakien hade blivit kraftigt amputerat. Hitler tvekade inte. I mars 1939 ryckte tyska trupper in i Prag och tog över all makt. Resten av Tjeckien döptes om till Protektoratet Böhmen och Mähren under ledning av riksprotektor Konstantin Freiherr von Neurath. Han efterträddes 1941 av den ökände Reinhard Heydrich, som styrde enligt principen "morot och piska", inte minst den senare.
Hitlers aptit växte i takt med att han åt. Hittills hade allt gått smidigt. Sommaren 1939 ville han göra en sista kraftansträngning mot Polen. Vid ett avtal i Moskva i augusti kom han överens med Stalin om att dela Polen. Hitler anföll sedan den 1 september 1939.
Västmakterna backade inte och den 3 september var andra världskriget ett faktum. Polackerna, som var ensamma, besegrades snabbt. De erövrade områdena i Hitlers del av bytet införlivades antingen med Tyskland eller blev en del av Generalgouvernementet. Den nye chefen var Hans Frank. Ett talande exempel på hans ledarskap och sinne för humor var uttalandet att "om han skulle sätta upp en affisch för varje avrättad polack skulle landet få slut på träd".
Som ett resultat av angreppet på Polen hade Hitler två mäktiga men passiva fiender i hälarna, England och Frankrike. Han fruktade särskilt britterna. Skulle de kunna anfalla Tyskland från norr? Eller mer exakt, från Norge? Under senvintern 1940 började man planera för att säkra Norge. Altmark-affären övertygade Hitler om att den norska neutraliteten var svag och brittiskvänlig. Slutsatsen: Norge måste erövras. Och Danmark, som låg på vägen mot norr.
Tillbaka till Terboven. Den 24 april i Berlin fick han sina instruktioner eller "Erlass" från Hitler. Han blev befälhavare för de ockuperade områdena, kunde stifta nya lagar om ockupationen krävde det och även använda tysk polis i Norge. Wehrmacht skulle fortfarande ha det militära ansvaret i Norge, men Terboven var inte underordnad von Falkenhorst. Det viktigaste var dock punkt 6: "Rikskommissarien är omedelbart underordnad mig och får riktlinjer och instruktioner från mig." Undertecknat av Führern. Med Hitler i ryggen såg framtiden ljus ut för Terbovens nya kungarike, men innan verkligheten beskrivs måste Tysklands erövring fortsätta.
I maj 1940 anföll Tyskland Nederländerna, Belgien och Frankrike. Alla tre länderna föll före slutet av juni. Liksom Norge blev Nederländerna ett Reichskommissariat under ledning av Seyss-Inquart. Belgien fick en rent militär regering, medan Frankrike fick en delad lösning. Sydfrankrike fick status som en separat tyskvänlig republik under marskalk Petain, hjälten från Verdun 1917. Resten av Frankrike, inklusive alla områden mot Atlanten, blev föremål för tyskt militärstyre.
Hitler ökar sin aptit 1941
Våren 1941 kom nästa omgång. Die Wehrmacht krossade allt motstånd i Grekland och Jugoslavien. I Grekland fick italienarna militär kontroll trots en miserabel insats i det egentliga anfallskriget. I Jugoslavien upprättades den mycket tyskvänliga republiken Kroatien, medan området Serbien fick en lokal militärdiktator som hade tyskarnas förtroende.
Den sista omgången kom med det tyska anfallet mot Sovjetunionen den 22 juni 1941. Tyskarna jagade ut Röda armén ur de tre baltiska staterna och upprättade Reichskommissariat Ostland. Denna lösning skapade få problem eftersom balterna hade varit mycket antikommunistiska sedan 1940 då länderna införlivades i Stalins Sovjetunionen. Judarna, å andra sidan, fick betala priset.
Det sista erövrade området var Ukraina. Här utsågs Gauleiter Erich Koch till Reichskommissar. Valet kan tyckas märkligt eftersom denna regeringsform tidigare hade varit förbehållen mer "germanska" områden som Norge och Nederländerna. Kanske hoppades tyskarna kunna pacificera Ukrainas bördiga sädesmagasin, men Koch blev känd för sitt despotiska styre över sina ukrainska "Untermenschen".
Terboven i Norge
Återigen, tillbaka till Terboven, Hitlers nya kronvasall i Norge. Efter den 24 april tvekade han inte länge med att bygga upp sin organisation. Detta skedde på två nivåer. Den ena var att bygga upp Reichskommissariat på nationell nivå. Först kom kontoren i Bergen och Trondheim. Senare, under hösten 1940, etablerades "Aussenstellen" i Stavanger, Kristiansand, Harstad, Narvik, Tromsö, Hammerfest och Kirkenes. Plan nummer två var inrättandet av ett kommissariat i centrala Oslo.
Det bestod av tre huvudavdelningar eller administrativa pelare: nummer ett: administration, som huvudsakligen hanterade kommissariatets interna angelägenheter. Nummer två: huvudavdelningen för offentlig information och propaganda. Det var här som den tyska kulturen skulle förmedlas till det norska folket. Nummer tre: näringsliv och industri. Detta var de kontor som skulle täcka hela det norska näringslivet så att alla tyska intressen skulle tillvaratas. Kontoren omfattade export och gruvdrift, finans, Norges Bank, jordbruk, fiske och träförädling. Terboven hade därmed en apparat för att styra det civila Norge, dvs. att ge råd till norrmännen samtidigt som tyska näringslivsintressen skulle bevakas.
Det är frestande att tro att Terbovens ställning var oantastlig som direkt underordnad Hitler. Men det må ha varit fallet på papperet, men inte i praktiken. Hitler styrde genom ett kaos av olika auktorisationer och konkurrerande organ. På så sätt kunde han på egen hand lösa alla tvister mellan sina vasallersina vasaller. Ett bra exempel är tvisten mellan armén och Waffen-SS. Två stridande enheter med samma mål, men som präglades av konflikter om tilldelningen av ny materiel. Ett annat: konkurrensen mellan utrikesminister von Ribbentrop och propagandaminister Goebbels om att ha bästa möjliga kontakt med och kontroll över utländska journalister i Berlin.
"Fred" i Norge?
Den 10 juni 1940 kapitulerade de norska styrkorna. Huruvida det sedan var "fred" mellan Norge och Tyskland är ett ständigt omtvistat ämne i norsk historieforskning, men säkert är att hela Norge var ockuperat område. Detta ger både ockupanten och den ockuperade vissa skyldigheter och rättigheter enligt folkrätten. För det första var allt ytterligare väpnat motstånd förbjudet, strängt förbjudet. Detsamma gällde bistånd till ockupantens fiender. Såsom spionage och kontakt med ockupantens motståndare antingen via brev, radio eller brevduva. Ockupanten å sin sida var tvungen att uppträda hänsynsfullt mot sina nya undersåtar.
Terbovens första år i Norge var fredligt. Tyskland segrade på alla fronter, det fanns ingen norsk militär motståndsrörelse och kommunisterna höll sig lugna fram till den 22 juni 1941. Efter det ökade motståndet. Det förekom attentat mot tyskar, järnvägssabotage, försök till spionage och en trevande början till en norsk militär motståndsrörelse. Under senhösten 1941 fick Terboven ett nytt instrument i kampen mot det växande norska motståndet. Det var en ny domstol: "SS und Polizei-gericht Nord" Domstolen administrerades av Hans Latza och skulle döma i fall där norska intressen kom i konflikt med Wehrmacht. En del av fallen var triviala, som en kollision mellan en tysk och en norsk lastbil, till betydligt allvarligare fall där domstolen utdömde dödsstraff mot norrmän. Efter kriget dömdes Latza till döden, men frikändes av Högsta domstolen. Hans domar låg inom ramen för internationell rätt.
Tyska affärsintressen
Ingen borde vara förvånad över att tyskarna ville utnyttja de erövrade territorierna ekonomiskt. De upprättade ett Grosswirtschaftsraum där Tysklands intressen stod i centrum. Danskar och holländare skulle bidra med livsmedel, Frankrike med arbetskraft, industrivaror, lyxvaror och konjak, Norge med fisk, metaller från järnmalm till molybden och timmer till Wehrmachts stora byggprojekt.
Norge befann sig i en svår situation. Som alltid, ända sedan medeltiden, var vi inte självförsörjande på något annat än fisk. Vi saknade spannmål till bröd och spannmålsprodukter till kraftfoder. Terboven förstod detta. Alla handelsförbindelser med väst bröts 1940. Försörjningen måste komma från Tyskland eller dess allierade. Problemet var transportkapaciteten. Inte nog med att 300.000 tyska soldater behövde försörjas. Det var prioritet nummer ett. I Norge rådde aldrig någon egentlig hunger tack vare sträng ransonering, nyodling och nya koncentrat baserade på cellulosa blandat med sillmjöl. När Terbovens tid tog slut 1945 var det norska folket både friskare än tidigare och definitivt smalare.
Norge skulle komma att bidra till den tyska segern. Fisk, metaller och timmer nämns. Men planerna gick längre än så. En kraftig ökning av aluminiumproduktionen var mycket önskvärd, liksom en kraftig ökning av den norska vattenkraftsutbyggnaden. På det här området var Terboven med på tåget mot framtiden. Men det var kampen mot det norska motståndet som skulle bli avgörande för hans eftermäle. Från 1942 använde han sig i allt högre grad av medel som hade godkänts i Berlin, men som stred mot folkrätten. Motstånd och sabotage måste till varje pris krossas.
Tysk polis
I sin "Erlass" av den 24 april 1940 hade Hitler gett Terboven rätt att använda den tyska polisen. Några dagar senare anlände de första flygplanslasterna med tyska poliser till Fornebu. De skickades senare ut över hela landet och bildade ett finmaskigt nätverk. De tyska poliserna kallades "Sipo u. SD", säkerhetspolis och säkerhetstjänst. Polisen var indelad i olika avdelningar. Abteilung III var SD. Abteilung IV var Gestapo. Medan SD lyssnade, undersökte och rapporterade var Gestapo den verkställande avdelningen som arresterade alla misstänkta.
Terboven och hans polis drog sig inte för att införa civilt undantagstillstånd, vilket var en annan innovation. Mordet på oskyldig gisslan, användningen av tortyr eller så kallade "förstärkta förhör" blev vardagsmat. Men motståndet minskade inte, snarare tvärtom. Påsken 1945 ville han skjuta oskyldiga norrmän i Nordmarka, men stoppades av ledarna för Sipo u. SD. Det som hände var det sista kapitlet i Hitlers "satrap i Norwegen".
Endast ett kapitel återstår i Terbovens relation till Quisling och NS. Det har redan konstaterats att han träffade Quisling som självutnämnd och avsatt norsk statsminister den 19 april 1940. Intrycket var negativt. Quisling var svag och kunde bli en sten runt halsen på det tyska styret av Norge. Problemet var bara att samme Vidkun hade stöd i Berlin, först och främst från den tyska flottan och inte minst från Hitler själv. Under försommaren 1940 lyckades Terboven få bort Quisling från Norge i hopp om att hans egen kandidat Jonas Lie skulle ta över styret av NS.
Men Hitler hade andra idéer. 25. den 1 september 1940 förbjöds alla norska partier, med ett undantag: NS. För att avlasta förvaltningsrådet utsågs en NS-dominerad regering, men utan Quisling som statsminister. Terboven hade vunnit en halv seger, men bara en halv.
Under det kommande året var han tvungen att låta Quisling ständigt skicka meddelanden till Berlin och påminna honom om gamla tyska löften. Han togs också emot i Berlin och arbetade flitigt för sin egen sak: Fred med Tyskland och sedan norsk självständighet med sig själv som tyskvänlig norsk ledare. Och Hitler gav med sig. Den 1 februari 1942 utsågs Quisling till norsk "statsminister". Titeln var imponerande, men Terboven lämnade inte Norge.
Terbovens planer för Norge
Den nya norska regeringen fick fullt upp med att genomföra Terbovens planer. Kanske accepterade rikskommissarien Quisling som norsk statsminister för att han ville ha en norsk blixt från klar himmel för den impopulära tyska ockupationspolitiken? Spekulationerna fortsätter, utan att någon levande kan ge svaret.
I april 1945 stod det klart för alla att Tredje riket stod inför dödens sista krampryckningar. Den 30 april begick Hitler självmord efter att ha utsett Grossadmiral Dönitz till sin efterträdare. Berlin var omringat, Tyskland bombade sönder och samman.
Trots detta reste Terboven till Dönitz i Flensburg och erbjöd Norge och Danmark som sista bålverk i kampen mot bolsjevismen. Erbjudandet var inte utan substans. De båda länderna hade mer än 400.000 soldater i bra befästningar och med bra förnödenheter. Om de allierade skulle erövra Danmark och Norge skulle det krävas massiva bombningar före en invasion.
Men Dönitz tackade nej till Terbovens erbjudande. Norge besparades ett minst sagt stort lidande. Terboven återvände besviken till Oslo. Allt var förlorat, allt han trodde på, allt han hade beundrat, låg i ruiner. Hans undergivna husgäst på Skaugum, Der Höhere SS und Polizeiführer Nord, Wilhelm Rediess, begick självmord. Terboven släpade in liket i bunkern på Skaugum, tog en sista drink och tände sin sista "Blue Master" och lämnade denna värld i småbitar.

Josef Terboven.

Johan Nygaardsvold.

Vidkun Quisling.

General Nikolaus von Falkenhorst.

Parlamentet med den nazistiska flaggan hissad.

Reinard Heydrich.

Vidkun Quisling och hans kumpaner hälsar på folket framför det kungliga slottet i Oslo.

"Norge befann sig i en svår situation. Som alltid, ända sedan medeltiden, var vi inte självförsörjande på något annat än fisk. Vi saknade spannmål till bröd och spannmålsprodukter till kraftfoder."

Det är inte svårt att se vem som bestämmer i Norge. Terboven i förgrunden och Quisling och hans män i givakt i bakgrunden. Foto från de provisoriska ministrarnas mottagning den 25 september 1940.

Tyska soldater marscherade ständigt i norska städer för att visa sin makt.

Josef Terbovens kvarlevor efter explosionen.

Norrmännen vänder ryggen åt de tyska trupperna. Detta skulle kunna vara ett brott, men folk fick nog.

Terbovens tillförordnade ministrar

Efter att ha blivit avsatt hade Vidkun Quisling bara ett mål: Att komma tillbaka till regeringen. Från april till juli levde han i Terbovens skugga och hade inget att göra med förhandlingarna mellan rikskommissariatet och Stortingets presidium.

De provisoriska ministrarna sammanträdde för första gången den 26 september 1940.

Quisling fick ingen uppmärksamhet från Hitler och träffade inte föraren förrän i mitten av augusti. Hitler var helt inställd på att anfalla och tvinga Frankrike på knä. Han lyckades i mitten av juni, efter att attacken hade inletts den 10 maj.
Hitler höll fortfarande sin hand över Quisling, till Terbovens stora förtret. När rikskommissarien avbröt förhandlingarna, lade ner förvaltningsrådet och skrinlade planerna på att inrätta ett riksråd, utsåg han fjorton så kallade provisoriska ministrar, var och en ansvarig för sitt eget departement. Han hade nu med våld skapat en civil regering bestående av tyskvänliga politiker, till största delen bestående av NS-människor. Så vad skulle han göra med Vidkun Quisling? Quisling fick inte någon ministerpost, men han deltog i de veckomöten som hölls.
Det fanns tio medlemmar av Nasjonal Samling (NS) och tre partilösa medlemmar som skulle vara "opolitiska". Var och en av dem ledde ett ministerium för Terbovens räkning, och de utgjorde inte en regering i den mening som avses i konstitutionell lag. Deras första möte ägde rum den 26 september 1940. Quisling ledde de regelbundna mötena mellan ministrarna på torsdagar, medan ministerkonferenserna på fredagar leddes av den äldste närvarande personen. Efter ett år beslutade Terboven att de tillförordnade ministrarna skulle ha titeln "minister".
Från och med december 1940 började ministrarna från Nationella samlingspartiet att träffas med Quisling för att konferera. Varje fredag hölls i kabinettssalen på Victoria Terrace en kabinettskonferens där alla, inklusive de tre opolitiska ministrarna, deltog och som leddes av den äldste närvarande personen. I verkligheten hade varje minister sitt eget departement som de drev för Terboven, inte för Quisling.
Titeln "kommissarische Staatsräte" kommer från tyskans "kommissarische Staatsräte" och är avsedd att vara tillfällig eller vad vi idag kallar konstituerad. Trots detta har uttrycket "provisoriska ministrar" blivit vanligt förekommande.
För Terboven var detta arrangemang en kompromiss. Han hade förespråkat direkt tyskt styre och ville till varje pris undvika att ge Quisling en ledarroll, eftersom han trodde att det skulle leda till ytterligare folkligt motstånd. Quisling hade dock Hitlers stöd och kunde inte ignoreras. Dessutom var det Hitlers önskan att NS skulle få en plats i Norges regering.
Den planerade mandatperioden för de provisoriska ministrarna, som utlovats till Quisling, var sex månader, men blev 16 på grund av krigets utveckling. Framför allt innebar det tyska fälttåget mot Sovjetunionen sommaren 1941 att Hitler inte kunde bry sig om detta.
En händelse som ökade den militära uppmärksamheten på Norge var Lofotenräden den 4 mars 1941. Cirka 500 brittiska och norska kommandosoldater attackerade fyra platser på Lofoten. De förstörde tusentals ton fiskolja, sänkte många viktiga fartyg och förde flera hundra norrmän och tyska fångar tillbaka till England. Hitler var rasande över att de allierade kunde anfalla honom i flanken på en av de mest sårbara platserna och beordrade att 160 artilleribatterier skulle skickas till Norge för att förstärka landets kustförsvar. Detta blev startskottet för byggandet av Festung Norwegen, som pågick under hela kriget och tog enorma resurser i anspråk från Tredje rikets krigföring, både vad gäller personal och materiel.
Under denna period av provisoriskt styre ledde Quisling som partiledare veckovisa möten med ministrarna och förberedde sin återkomst som premiärminister.
Varken utrikes- eller försvarsministeriet existerade i denna "regering". Justitiedepartementet blev en avknoppning i form av Polisdepartementet under Jonas Lie. Ett norskt sjöfartsdepartement inrättades också, något som vi inte hade haft tidigare. Större delen av den norska handelsflottan befann sig utomlands och i allierad tjänst. I god nazistisk tradition inrättades ett idrotts- och arbetsförmedlingsdepartement under ledning av Axel Stang. I själva verket hade Terboven valt att ge de viktigaste departementen till de medlemmar som inte var med i Nasjonal Samling. Dessa var finansministeriet, försörjningsministeriet och handelsministeriet.
Den provisoriska regeringen var varken fågel eller fisk - varken norsk eller tysk. Det var inte en Quisling-regering eftersom han själv hölls utanför den. Quisling hade möten med dem som var medlemmar i NS, och de hade svurit trohet till honom. Det var inte en Terboven-regering, eftersom han var skyldig att utse den.
Denna lösning var inte tillfredsställande för någon. Varken för Terboven, Quisling, Raeder eller den nazistiske ideologen Rosenberg, de två sistnämnda hade kämpat hårt för ockupationen av Norge.
Terboven låg efter i sin plan att rensa upp i Norge, precis som Hitler hade förväntat sig. Den tyske nazisten ville gå vidare med sin karriär och inte sitta här i norr, långt från händelsernas centrum - Berlin. Quisling gick framåt på flera fronter och påverkade sitt medlemsantal, som nu hade börjat öka drastiskt. NS hade nu maktmonopol, tyska subventioner och stöd från NSDAP. Hans ställning var oklar - för alla, inklusive honom själv.
Omorganiseringen av samhället inleddes med en rad förordningar som förberedde övergången till korporativt styre, och medlemstalet i Nasjonal Samling ökade. Hösten 1941 hade partiet 35.000 medlemmar, vilket Quisling ansåg var tillräckligt för att styra Norge. Senhösten 1941 flyttade Quisling och hans hustru Maria till Villa Grande i Huk på Bygdøy och döpte residenset till Gimle.
När förvaltningsrådet upplöstes den 25 september berodde det också på att tyskarna ständigt kringgick rådet när det passade dem. Didrik Arup Seip nämner särskilt avskedandet av Oslos polischef och hävdar att Quisling låg bakom det. Det är möjligt att Quisling hyste agg mot polismästaren när han inte dök upp på Stortinget under sin första regeringsperiod. För Seip var det uppenbart att Quisling tilläts regera i bakgrunden utanför förvaltningsrådets mandat.
Detta nya arrangemang gjorde NS mycket mer brysk och självsäker i samhället, till norrmännens stora förtret. Partitidningen Fritt Folk skrev att Vman nu stod på tröskeln till den nya tiden, och att Solkorsets nya dag grydde".
Torsdagen den 26 september, den nya regimens första dag, höll Vidkun Quisling ett tal på Håndverkeren i Oslo om "Det nya Norge". Hirden representerades av ett band och höll ett möte. Namninsamlingen löd: "Herdar - kom fram. Ta med dina bekanta - kampen står nu om varje enskild norrman!"
På universitetet hade ungdomar från Nasjonal Samling ställt till med bråk på studenternas kafé Aulakjelleren. De hade blivit utslängda och utanför kastades förolämpningar mellan politiska motståndare. Universitetsledningen uppmanade till lugn och ordning bland studenterna med "Värdighet, lugn, disciplin: motsatsen skadar oss alla"
Samtidigt som Terboven höll sitt tal den 25 september avskedades polischefen i Oslo, Kristian Welhaven. Fram till dess hade ockupationsmakten inte lagt sig i polisens arbete i någon större utsträckning. Polisen hade inte valt sida utan fortsatt sitt arbete med att upprätthålla lugn och ordning. Den nya organisationen, med Jonas Lie som minister i Rikspolisstyrelsen, innebar förändringar och Welhaven fick då sparken.
Det nästa som hände var att alla politiska partier förbjöds och upplöstes, endast Nasjonal Samling var tillåten. Partikontor genomsöktes och arkiv beslagtogs. Många partier har idag hål i sina arkiv just på grund av det som hände hösten 1940. Även Tiden Norsk Forlag, som av tyskarna betraktades som ett kommunistiskt förlag, utsattes för en razzia av SS.
Denna omorganisation som Terboven initierade kom som en chock för många. Det fanns en förståelse bland förhandlarna att saker och ting skulle förändras om deras förhandlingar inte gick bra, men när de provisoriska ministrarna utsågs över en natt blev förhandlarna chockade. Nu kom det som de hade fruktat mest.
En av de saker som blev ett problem var den norska kyrkobönen. Berit Nøkleby skriver i sin bok Ny organisationbiskop Berggrav var snabb med att ändra bönen, som ursprungligen löd "Håll din skyddande hand över vårt folk och fädernesland och över våra landsmän i fjärran och till sjöss. Bevara och välsigna vår kung och hans hus, riksdagen, kungens råd och alla våra myndigheter." Berggrav upprepade bönenoch avlägsnade all statsmakt, medan vissa präster fortsatte som förut, och många av dem fängslades. Några tog en "konstpaus" och lät församlingen fylla i de ord som saknades. Detta visar hur invasivt Terbovens nya system var.
Den nya regimen var det nya regeringssystemet i Norge, som i stort sett skulle vara detsamma som under resten av kriget, med några mindre justeringar. Rikskommissarie Josef Terboven var Norges ende och obestridde ledare, med endast Adolf Hitler ovanför sig. De utnämnda kommissarieministrarna var nu hans frontfigurer som skulle skjutas fram till fronten och göra jobbet för hans räkning.
På sätt och vis ledde detta till att norrmännen fick utföra de impopulära uppgifterna, vilket gjorde hela regeringen impopulär bland norrmännen. Det blev svårt att skilja mellan vad som var tysk och vad som var Quislings politik. Därför var det Quisling som fick skulden för sådant som tyskarna ville genomföra, bland annat ett antal dödsdomar.
Det är vid denna tidpunkt som motståndsrörelsen vaknar i Norge. Det fanns inte längre något hopp om att landsrådet, med en majoritet av norska politiker, skulle kunna styra landet genom kriget. Nu måste man kämpa för att behålla det norska och inte minst besegra dem som hade erövrat landet och infört ett styre som man inte ville ha.

"Hitler var rasande över att de allierade kunde attackera honom i flanken på en av de mest utsatta platserna"

Terboven välkomnar sina nya uppdragsgivare.

ministrarna

Thorstein Fretheim, jordbruksminister (NS)

Albert Viljam Hagelin, inrikesminister (NS)

Tormod Hustad, arbetsmarknadsminister (NS)

Kjeld Stub Irgens, minister för sjöfart (NS)

Sigurd Johannessen, handels- och industriminister (icke partibunden - opolitisk)

Jonas Lie, polisminister (NS)

Johan Lippestad, minister för sociala frågor (NS)

Gulbrand Lunde, kultur- och informationsminister (NS)

Birger Meidell, minister för sociala frågor (NS)

Øystein Ravner, minister för försörjningsfrågor (icke partibunden - opolitisk)

Sverre Riisnæs, justitieminister (NS)

Erling Sandberg, finansminister (icke partibunden - opolitisk)

Ragnar Skancke, kyrko- och utbildningsminister (NS)

Axel Stang, arbets- och idrottsminister (NS)

Nasjonal Samling lade ner mycket pengar på affischer och propaganda. Den här affischen är från före kriget och uppmanar människor att rösta på partiet. Under kriget var NS det enda lagliga partiet.

"Universitetsledningen uppmanade till lugn och ordning bland studenterna med "Värdighet, lugn, disciplin: motsatsen skadar oss alla."

Quislings andra regering

Statslag av den 1 februari 1942

Quislings försök att kontrollera ett ovilligt folk

Wilhelm Rediess, SS-"polisgeneral" i det ockuperade Norge under kriget 1940-45, Josef Terboven, Tysklands rikskommissarie i landet, Vidkun Quisling som nyutnämnd "statsminister", och Paul Wegener, Gauleiterstellvertreter, vid en mottagning i Stortinget under "statsakten", tyskarnas utnämning av den norska regeringen den 1 februari 1942. Ceremonin markerade övergången från provisoriska ministrar till Quislings "nationella regering".

Terboven och Quisling kommer ut efter ceremonin i Akershus.

Det första året av de provisoriska ministrarnas styre och vård gav lite för Nasjonal Samling och tyskarna.

Det fanns en förväntan på att norrmännen skulle styras i nationalsocialistisk riktning, och man var övertygad om att det var rätt väg att gå. Problemet var naturligtvis att 98 procent av det norska folket trodde att Nasjonal Samling och Vidkun Quisling var mycket impopulära och anhängare av den tyska ockupationsregimen. Vi måste komma ihåg att NS bara hade varit ett marginellt parti före kriget, och nu skulle de styra landet.
Säven om Terboven inte ville att Quisling skulle ingå i Norges regering, var det många i Berlin som ville att han skulle få större makt. Alfred Rosenberg, chefsideolog, och Erich Raeder, chef för den tyska flottan, var för att Terboven skulle skickas någon annanstans än till Norge och att Quisling skulle få större makt. Den militära makten i Norge låg hos Terboven, medan generalöverste Paul Nikolaus von Falkenhorst var överbefälhavare för de tyska styrkorna i Norge. Han förde befälet fram till den 18 december 1944, då han pensionerades och ersattes av generalöverste Lothar Rendulic, som i sin tur ersattes av general Franz Böhme i januari 1945.
I början av 1942 började det hända saker som gjorde det möjligt för Quisling att stiga till nya höjder genom statsakten. Den formella grunden för maktövertagandet var att de konstituerade ministrarna, som kallades konstituerade ministrar från den 25 september 1941, avgick från sina poster den 30 januari 1942 och bad Quisling att ta titeln premiärminister. Detta skedde med stöd av undantagslagen och godkändes av den nya Högsta domstolen. Terboven godkände utnämningen genom att ta emot ministrarnas avskedsansökningar på sitt kontor i stortinget kl. 12.15 söndagen den 1 februari. Quisling accepterade begäran, och senare på dagen markerades det hela med en högtidlig ceremoni i riddarsalen på Akershus fästning. Salen var dekorerad med nazistiska solkors, tyska hakkors, flaggor och banderoller. Representanter för den nazifierade norska staten var närvarande, liksom den tyska militären, von Falkenhorst, chefen för Luftwaffe och marinen i Norge samt civila ockupationsmyndigheter.
På kvällen anordnades ett fackeltåg förbi Grand Hotel på Karl Johans gate, där statsministern och regeringen tog emot hyllningen från balkongen. På samma sätt som när Nobels fredspris delas ut idag.
Säven om det tyska ledarskapet i Norge fortsatte både formellt och de facto, fick Nasjonal Samlings regering och parti ett större manöverutrymme. Ockupationsmaktens folkrättsliga och praktiska ansvar för administrationen kvarstod. Quisling flyttade in på slottet och formellt slogs kungens och Stortingets funktioner samman. Bestämmelser som tidigare hade haft status som förordningar kallades nu för lagar. Genom lagen av den 12 mars 1942 förklarades Nasjonal Samling vara statens parti.
Quisling hoppades att detta arrangemang skulle ge honom och hans parti både formell och reell makt och skapa fred mellan Norge och Tyskland. Trots detta fortsatte det tyska styret genom Reichskommissariat Norwegen fram till befrielsen den 8 maj 1945.
Vidkun Quisling trodde nog att hans stora stund var kommen. Han skulle nu ta över all makt i Norge och sluta fred med Tyskland. Nu skulle han kunna styra ett fritt och självständigt land utifrån sina nationalsocialistiska idéer, samtidigt som Norge skulle förbli en medlemsstat i Hitlers Europa. Tyvärr för Quisling hade han tyvärr fel. Än en gång hade Quisling missförstått tyskarna. I ett telefonsamtal mellan Terboven och Hitler försäkrade rikskommissarien Hitler att "Quisling naturligtvis kommer att stå helt under mitt befäl".
Getta var Quislings motivering till maktövertagandet: "Eftersom de konstitutionella organen är ur funktion till följd av ockupationen, och eftersom ockupationsmakten har beslutat att endast NS får existera som politiskt parti, är det NS:s uppgift att tillvarata det norska folkets intressen genom att 'ta över' makten. Frågan var naturligtvis om det norska folket skulle låta sig förföras av denne man och hans kumpaner.
Nå kvällen den 2 februari genomförde motståndsrörelsen ett av sina första sabotage. De sprängde järnvägsstationerna Öst och Väst där hjorden skulle utfodras dagen därpå. Aktionen planerades av Asbjørn Sunde och utfördes av Osvaldgruppen, och motiverades av Vidkun Quislings statsakt på Akershus tidigare samma dag. Byggnaderna var tomma när bomberna exploderade, men aktionen hade ändå en stor psykologisk effekt på norrmän och tyskar.
Quisling var tuff i sin nya roll som statsminister. I sitt tal sammanfattade han hur han och hans parti NS hade varnat för det som nu hade hänt. Hur stortingspresident Hambro och hans medbrottslingar olagligt hade förlängt stortingsperioden och hur norska politiker hade fört en politik som hade gjort landet till ett slagfält för stormakterna.
I sitt tal sade han: "Man kan fråga sig med vilken rätt Nasjonal Samling och vår nationella regering uppträder som representanter för det norska folket och som utövare av offentlig makt och myndighet." I god NS-propagandastil besvarade han själv frågan: "Man kan med rätta svara att Nasjonal Samling är den enda lagliga politiska organisationen i detta land efter att alla andra har begått landsförräderi och upplösts eller flytt. I dag är vår rörelse juridiskt sett den enda legitima norska statsbärande myndigheten. Faktum är att vi också är den enda norrman som utövar statsmakt i detta land, och den starkaste politiska organisation som Norge någonsin har haft. Dessutom var den undkomna marxistiska regeringen bevisligen en förrädarregering, som på mer än ett sätt hade brutit mot landets konstitution och lagar. Följaktligen hade både Stortinget och kungamakten, genom att inte ingripa utan genom att upprätthålla och stödja en sådan olaglig regering, gjort sig medskyldiga och brutit mot de grundläggande principerna och rättsreglerna i Norges konstitution."
Quisling hade ett närmast religiöst förhållande till makten över Norge. Han trodde att det norska folket så småningom skulle bli frälst genom tron på den nationalsocialistiska idén. Han trodde att han och hans parti skulle representera folket på ett närmast euforiskt sätt, ungefär som Hitler hyllades i Tyskland. Han liknade sig själv vid Harald Hårfagre, som skulle bygga upp landet igen, och det skulle göras av alla norrmän som skulle se detta som en nationell uppgift. Det är inte svårt att förstå varför de flesta norrmän ryckte på axlarna åt hans jämförelse och, inte minst, åt hans tro på sig själv och den nationella regeringen.
Terboven höll också ett tal på invigningsdagen, och han tog tillfället i akt att framföra en stark kritik mot biskop Berggrav. Quisling lär ha tagit detta som en antydan om att han nog inte var helt ensam om makten här i Norge.
Admiral Boehm ansåg att hela statsakten var en cirkus och bara ett spel för Terboven. Det var rikskommissarien som hade makten, Quisling och hans nationella regering var underkastade hans vilja och önskan och hade ingenting att säga till om.
Øöverbefälhavaren för de tyska militära styrkorna i Norge brydde sig inte ens om att närvara vid statsakten. Istället åkte han på en planerad affärsresa. Den 11 februari 1942 skickade han ut ett meddelande till sina avdelningar om att "den verkställande makten ligger kvar i händerna på Reichskommissar. Ingenting kommer därför att förändras i Wehrmachts förhållande till de norska civila myndigheterna".
Hur var poängen med att installera Quisling som premiärminister? Flera möjliga orsaker har spekulerats i. Antingen ville Terboven att Quisling skulle visa sig oduglig och därmed kunna avsättas med Hitlers välsignelse. En annan möjlighet är att Terboven kan ha velat se om Quisling kunde skapa en grogrund för ett nationalsocialistiskt Norge och på så sätt uppnå ett nazifierat Norge. Vi vet hur det gick.
Quisling och makten
Hoch insåg att hans makt fortfarande var begränsad, och han sa det i sitt tal: "Allt har ännu inte uppnåtts som kanske många anser att man med rätta kunde förvänta sig." Han var övertygad om att han snart skulle kunna styra landet på egen hand, utan Terboven. Han skulle då organisera fredsförhandlingar med Hitler och få det norska folket och landet styrt enligt NS-ideologin.
Nnda dagar efter statsakten var Quisling i Berlin och togs emot avmottagen av Hitler. Här presenterade han sina krav på Norge. Fullständig frihet att styra landet på egen hand, norska sändebud i alla länder som var vänligt inställda till Norge-Tyskland, uppbyggnad av en egen försvarsmakt och övertagande av försvaret av det egna landet. Det är svårt att säga vad Hitler hade i åtanke, men Goebbels skrev i sin dagbok: "Det är naturligtvis naivt, Quisling är och förblir Quisling." Quisling insåg nog inte hur långt från sitt mål han var och att det enda han hade blivit var en marionett med nästan "noll" makt.
Ihände ingenting. Under hela kriget fortsatte Quisling att arbeta för ett fritt och självständigt Norge. Han träffade Hitler fjorton gånger mellan 1939 och 1945, utan att lyckas komma någon vart.
I sitt första regeringssammanträde den 5 februari förklarade Quisling, som nu var statsminister, att han hade övertagit den makt som kungen och stortinget hade enligt grundlagen. Med andra ord kunde han nu utfärda lagar och dekret. Han trodde att hans lagar översteg dem som kunde utfärdas av rikskommissarie Terboven, men det var fel. Han hade därför i praktiken infört ett envälde där han var både kung och parlament.
Quisling flyttade in i slottet och Terboven hade kontor i Stortinget. Terboven bodde i kronprinsparets residens på Skaugum.
Som ett led i uniformeringen av statsråden och i en mer militant inriktning av landets styre bar statsråden uniform. Den så kallade "ministeruniformen" var grön med enkelknäppt kavaj och guldknappar. Den kunde ha byxor och stövlar eller långbyxor. Ganska uppenbart modellerad på tyskarna.
Quislings regering införde omedelbart ett förbud mot att resa minnesmärken över norrmän som hade stupat i fälttåget.
Med fascismen och nazismen som förebild var Quislings syn på makten, hans plan och övertygelse att hans styre skulle vara ett livslångt styre, där alla institutioner skulle smälta samman - med honom som ledare och Nasjonal Samling som det enda tillåtna partiet och statsapparaten. En ren diktatur. Detta var naturligtvis en utopi i Norge, som hade en lång demokratisk tradition.
Den antinazistiska opinionen växte för varje dag efter statsakten. Det fanns ett mycket mer organiserat motstånd i form av militära aktioner och civil olydnad. Det handlade om allt från sprängningar av viktiga fabriker till mobbning av NS-medlemmar och vägran att acceptera order och bestämmelser från de nya myndigheterna. En märkbar ökning hade skett under 1941 och 1942, men under 1942 och in på 1943, när krigslyckan på östfronten och i Nordafrika började avta, ökade motståndet. Tyskland var inte längre den suveräna makten. Särskilt efter att Amerika anslutit sig till de allierade växte tron bland motståndarna i Norge starkt.
Det norska folket såg Quisling som en illegitim ledare och statschef. Han hade flyttat in i Oslos slott, kung Haakons slott, han fick stora apanage från statskassan och han fyllde slottet med möbler från statliga institutioner runt om i huvudstaden. Dessutom fick Quisling en egen bepansrad Mercedes-Benz 770, som han transporterades runt i Oslo med. Det råder ingen tvekan om att Quisling höll en hög profil och att han såg sig själv som mycket viktig. Problemet var att norrmännen såg honom som en förrädare som inte hade någon legitim makt. Det är uppenbart att makten hade "stigit honom åt huvudet". Han var beredd att göra vad som helst för att behålla sin maktposition.
Quisling dyrkan
Hans närmaste krets var starkt knuten till honom genom positiv tillgivenhet och såg honom som en god och blygsam person, kanske ett geni - eller som vissa sa: ett universellt geni, "lika stort som geniet Leonardo da Vinci". Från denna grupp av beundrare spred sig ledarkulten i hela organisationen, och Quisling levde upp till förväntningarna. Trots att han som person kunde verka klumpig, tafatt och inte särskilt urban lyckades han ändå samla människor omkring sig. Fraktioner och partistrider uppstod, och en del partimedlemmar och medarbetare avgick, men på det hela taget överlevde NS-organisationen krigstidens påfrestningar förvånansvärt intakt.
Quislings reella makt var naturligtvis begränsad, och Terboven kunde åsidosätta allt som den nationella regeringen beslutade. Terboven hade vetorätt i alla frågor. Quisling reste som sagt ofta till Tyskland för att träffa Hitler och bad Führern om att få regera på egen hand, men förgäves. Quisling var övertygad om att han skulle få en mycket starkare ställning om Terboven inte hade något med regeringen att göra. Det var helt orealistiskt att tro att Hitler skulle ge honom självständighet när de väl hade ockuperat landet. Norge var alldeles för viktigt för den tyska krigsinsatsen för det. Dessutom skulle en självständig stat vara mycket osäker för de tyska myndigheterna, och det accepterade inte Terboven. Kriget måste vara över innan Quisling kunde få sin självständighet.
På hösten 1943 fick Vidkun Quisling skriva under sin första dödsdom. Det var för polismannen Gunnar Eilifsen. Han hade ursprungligen varit medlem i NS i början av kriget, men avgått. När han i augusti fick order om att arrestera tre flickor som vägrat anmäla sig till arbetstjänsten vägrade han. Han arresterades och Terboven insisterade på att han skulle avrättas så att en sådan ordervägran inte skulle spridas bland poliserna. Terboven utarbetade en särskild lag: "Lex Eilifsen". Terboven lät Quisling underteckna dödsdomen, vilket han också gjorde. Gunnar Eilifsen dömdes den 16 augusti och sköts dagen därpå.
I under krigets gång undertecknade Quisling ytterligare ett tjugotal dödsdomar mot norrmän som betraktades som fientliga utlänningar. Han skulle dömas för dessa dödsdomar. Mot slutet av 1944 ökade antalet räder mot tyskarna, och särskilt mot NS-män runt om i landet. Quisling bad Hitler om vapen till sina 10.000 man utan att få något svar.
I under kriget hade Quisling ett starkt program för att nazifiera skolor och kyrkan. Detta slutade inte bra. Nazifieringen av de norska skolorna var ett av de största nederlagen som Quisling led under kriget. 	      	   Judarna deporterades av tyskarna i samarbete med den norska polisen, som NS inte hade mycket att göra med. Att Quisling var medveten om att judarna skickades till koncentrationsläger och dödades har sedan dess konstaterats. Bland annat har man hittat tidningsklipp från Sverige som visar att norska och andra länders judar systematiskt dödades i Hitlers koncentrationsläger. Det var troligen chefen för statspolisen, Karl Marthinsen, som var huvudansvarig för att arrestera judarna. Han var en sann judehatare.
Seportationerna av studenterna skedde efter en brand i universitetets aula natten till den 28 november 1943. Det visade sig senare att personer som tillhörde den illegala tidningen London News låg bakom mordbranden.
På order av Reichskommissar Josef Terboven genomförde Gestapo den 30 november 1943 en aktion mot Oslo universitet. Universitetet stängdes och cirka 1.200 studenter och anställda arresterades under razzian. Samtidigt gjordes husrannsakningar i vissa hem och människor greps på gatan.
Dde arresterade samlades i den brandskadade aulan och sorterades. Kvinnliga studenter släpptes och uppmanades att återvända till sina hem. Studenter som var anslutna till National Coalition eller ansåg att ockupationsmakten var vänligt inställd släpptes också och fick fortsätta sina studier vid Universitetet i Bergen eller Norges Tekniska Högskola i Trondheim. Universitetet i Oslo förblev stängt under resten av ockupationen.
De arresterade transporterades till ett fångläger i Stavern, vid Frederiksvern, och några hamnade i Bergs fängelse nära Tønsberg. Tyskarna inledde sedan en process där 521 studenter släpptes. Många hoppades kunna återvända hem till jul, men den 19 december exploderade ammunitionsfartyget DS Selma på Filipstadkaia i Oslo. Terboven trodde att det måste ha varit sabotage och ställde in frisläppandet. De återstående 644 studenterna skickades därför i fångenskap till Tyskland. De hamnade i ett läger i Alsace i Frankrike, där man försökte omskola dem till SS-soldater. Resten hamnade i Buchenwald nära Weimar. Ingen av studenterna omskolades.
17 studenter dog i fångenskap och många drabbades av tuberkulos och andra sjukdomar.
Det var ett klassiskt sätt för en kejserlig kommissarie att hantera "besvärliga" människor.
Læelever till Kirkenes - ytterligare motstånd
I programmet från januari/februari 1934 för Samlingspartiet hette det bland annat "NS:s mål är nationell enhet utan klassmotsättningar och partier, ett solidariskt norskt folksamhälle uppbyggt organiskt på yrkeslivets grund ...", och vidare "nationens kultur- och näringsliv skall organiseras i självstyrande, legaliserade yrkesföreningar (skrå) som utgör en länk mellan individ och stat, under statlig kontroll. En nationell församling av de professionella skråna skall organiseras och ges inflytande över rikets regering."
Inspirationen var italiensk. Det var så Mussolini hade byggt upp korporativismen, ett samhälle baserat på yrkesorganisationer, över både parti- och klasskamp.
Det stod ingenting om judar i programmet, inte heller om en auktoritär ledare, även om man kan fråga sig vem som skulle leda den "kraftfulla nationella regeringen", uoberoende av partipolitik".
Quisling och hans män hoppades att hans nya position som premiärminister skulle underlätta nya kampanjer mot befolkningen. Under vintern 1942 gjordes tre försök mot kyrkan, föräldrar och lärare. Försöket att få NS-kontroll över kyrkan stoppades genom att biskopar och präster avsade sig sina ämbeten. De som stannade kvar i sina lokala kyrkor betalades hädanefter direkt från kollekter i sina församlingar.
Det mest drastiska motståndet leddes av lärarna. Genom en lag av den 5 februari 1942 NS ett nytt organ: Norges Lærersamband. Det skulle arbeta aktivt för den nya tiden och bli en av hörnstenarna i Quislings dröm om att landets kulturliv skulle organiseras i självstyrande, legaliserade yrkesgrupper. Detta skulle bli förverkligandet av programmet från februari 1934.
Nästa steg skulle vara att yrkesföreningarna bildade en nationalförsamling. Och om en riksdag organiserades trodde Quisling att Hitler skulle gå med på att ge Norge status som en fri stat, om än allierad med Tyskland.
Medan i konflikten med kyrkan var Quisling fast besluten. Trots avsaknad av radio, en tyskkontrollerad press och restriktioner för både resor och telefonerande, skulle en hunderjordisk rörelse lyckats skapa ett nationellt uppror mot Lærersambandet. Lärarna uppmanades starkt att vägra medlemskap i vad som uppfattades som en nazistisk organisation. Tusentals skriftliga protester skickades till Lärarförbundet i Oslo från och med den 14 februari och de följande dagarna.
Motståndet hade visat sig vara massivt. NS behövde en tankepaus. Den kom i form av en "bränslehelg". Vintern 1941/42 var en av de kallaste under 1800-talet. Så det var inte
tdet var inget fel med att NS ville stänga skolor för att ge mer bränsle till hushållen. Men de ivisste att skolorna hade tillräckligt med bränsle i form av ved. Nu fick många elever frysa hemma istället för att sitta i varma klassrum.
Men bakom veden fanns något mycket farligare: Vad tänkte Terboven på?
Varför skulle han förklara motståndet mot lärarfacket som en strejk mot Wehrmacht och följaktligen krossa strejken med hjälp av dödsdomar? Quisling och Terboven hittade en kompromiss mmellan dödsdomar och fullständig NS-kapitulation: 1.100 av de mest envisa lärarna och föreläsarna skulle arresteras för att sedan skickas till straffarbete i Nordnorge.
Agripande av lärare
Såtgärden genomfördes som planerat. De arresterade lärarna fördes till olika fängelser eller fångläger. Fångarna från Finnmark placerades i lokala fängelser och lärarna från Troms samlades i Sydspissens fångläger utanför Tromsö. Arresterade lärare från hela Midt-Norge placerades på Falstad i Trøndelag, medan resten av lärarna transporterades till Grini i Bærum.
Den 24 mars 1942, fyra dagar efter arresteringen av de 1.100 lärarna, gick den hemliga lärarledningen ut med en ny paroll: Kampen mot Lærersambandet skulle fortsätta.
Den tyska ledningen i Berlin var inte alls bekväm med utvecklingen i Norge. De ville inte ha någon konflikt med kyrkan eller lärarkåren. Det fick vänta - till efter segern. Och den skulle komma 1942. Operation Blau, den tyska sommaroffensiven på östfronten, skulle förgöra Sovjetunionen för gott. Offensiven skulle inledas i maj 1942. Den slutliga segern var långt inom räckhåll. Och det var mycket viktigare än några motsträviga lärare i det ockuperade Norge - naturligtvis.
Mycket gott kan sägas om norska lärare och föreläsare. Den här författaren räknar sig själv till den senare gruppen. Men det var inte många som hade varit i kontakt med krigets hårda verklighet.
De första människorna som anlände till Grini möttes av en verklighet som var långt ifrån de fredliga lärarrummen.
De tyska vakterna betedde sig som om de vore tyska rekryter, inte åldrande civila. Straffgymnastik och sparkar i rumpan var vardagsmat för tyskarna, men helt okänt för fangene. Dessutom fanns det påtryckningar om att gå med i lärarförbundet. Några få gick med, men inte majoriteten. Måndagen den 30 mars 1942 anlände ännu fler fängslade lärare till Grini. Men redan nästa dag lastades hela kontingenten av arresterade lärare in i kuvöser på Lysaker station. Ingen visste vart resan skulle ta dem, men efter att ha passerat Rådhusplassen i Oslo gick färden norrut. Lättnaden i vagnarna var stor. Rädslan hade varit att de skulle transporteras till Tyskland.
Krikets hårda verklighet
Gåget slingrade sig norrut. På många stationer hade människor spontant dykt upp och vinkat till de lärare som var inlåsta i kuvöserna. Ryktesspridningen hade fungerat. Stödet från de okända deltagarna var gott.
Nden 1 april 1942 drevs nästan 700 fångar ut ur vagnarna vid Fåbergs station, längst ner i Gudbrandsdalen. Under mycket hårdhänt behandling måste marschen till Jørstadmoen ske i mörker. Resten av deras vistelse på Jørstadmoen var långt ifrån någon semester.
De tyska polissoldaterna tvekade inte att beordra straffgymnastik i snön och kunde plötsligt beordra "på axelgeväret" där alla fångar var tvungna att hitta något föremål och utföra ordern - hur komiskt det än kunde verka. Kosten var otillräcklig och tyskarna pressade fångarna att bli medlemmar i lärarföreningen. Men motståndsfronten höll. Endast ett fåtal skrev under och släpptes omedelbart.
""Semestervistelsen" på Jørstadmoen skulle inte bli långvarig. Natten till den 12 april måste 499 man marschera från lägret tillbaka till Fåbergs station. Resten av den ursprungliga gruppen hade antingen skrivit på eller befriats från transport av en tysk läkare på grund av sitt hälsotillstånd. Återigen reste de i kuvöser. Och längre norrut under kvällen
12. april anlände fångarna till Trondheim. Tåget stannade vid kajen till Det nordlandske dampskipsselskap.
D/S Skjerstad
Där låg linjeskeppet D/S Skjerstad, som skulle ta över transporten. Fartyget hade rekvirerats av rikskommissarie Terboven för en resa till Kirkenes med fångar. Rederiet protesterade ooch hänvisade till norska Sjøfartsdirektoratet, Sjøfartsdepartementet och Norges Rederiforbund och påpekade att fångtransporten skulle överbelasta fartyget. Inga protester hjälpte, vilket visade att ministerpresident Quisling ännu inte var herre i sitt eget land. D/S Skjerstad tillbringade tre dagar i Trondheim innan man lättade ankar. Båten var fylld till bristningsgränsen. Naturligtvis tog de 53 tyska polisvakterna de lediga hytterna i besittning, medan fångarna trängdes i lastrummen och de lediga salongerna. Senare beräknade man att varje fånge hade 0,42 m2 sovutrymme.
Det hjälpte lite på stämningen ombord när rederiet lyckades låna 242 livbälten från ett annat fartyg. Resan norrut tog 13 dagar och var riskfylld. År 1941 hade britterna lyckats sänka två norska fartyg på öppet hav. Det ena var D/S Barøy, som sänktes i Vestfjorden med 78 norska dödsoffer som följd. I september samma år torpederades D/S Richard With utanför Finnmark, båda Hurtigrutens fartyg. Hurtigrutens ledning beslutade att seglatserna hädanefter skulle avslutas i Tromsö. Men det hjälpte inte. Redan den 17 oktober 1941 hade Hurtigrutens fartyg D/S Vesteraalen torpederat utanför Øksfjord. 60 liv gick förlorade.
Alla dessa förlisningar var välkända. I NS propaganda var förlusten av norska livbetonades som hälsningar från London. De 500 lärarna visste att de nu seglade norrut med livet som insats.
D/S Skjerstad anlöpte olika hamnar på sin väg norrut, men fångarna fick inte gå i land någonstans. Den 23 april 1942 nådde fångtransporten Tromsö. Sedan var det dags för Lopphavet. Även detta gick bra, eftersom alla män beordrades upp på däck med livbältena på, men inget farligt hände.
Den 28 april anlände D/S Skjerstad till Kirkenes. Fångarna fick inte gå i land förrän 24 timmar senare.
Tburarbete i Kirkenes
Fångarna var nu underställda Wehrmacht och de märkte snart skillnaden. Behandlingen och maten förbättrades, men var aldrig tillräcklig. Men det blev ett slut på de bestraffande experimenten. Lärarna utsattes för olika typer av fysiskt hårt arbete, till exempel att lossa fartyg med förnödenheter till 2:a och 3:e bergsdivisionerna som stred på Litza-fronten söder om Kirkenes. Några var engagerade i vägarbeten runt Kirkenes. Andra arbetade på flygplatsen på Høybuktmoen.
Inkvarteringen var enkel och av samma typ som de tyska soldaterna vid fronten fick. Det var "tält" gjorda av huntonitplattor med ett rör som tältpinne i mitten. Tälten var både trånga och smutsiga, men acceptabla eftersom det var sommartid.
Arbetet var fysiskt hårt, men uthärdligt. Endast en lärare, Odd Hole från Tjølling i Vestfold, dog under sin vistelse i Kirkenes till följd av en arbetsplatsolycka i samband med lossning av ett fartyg.
Alleredan den 25 april, när D/S Skjerstad var på väg norrut till Kirkenes, hade NS backat från överenskommelsen med Lærersambandet. Medlemskapet skulle inte medföra någon politisk skyldighet att stödja NS-programmet. Detta innebar att NS formellt hade segrat och att resan till Kirkenes kunde ställas in. Men Terboven vägrade att skicka tillbaka lärarna. Inte bara de motsträviga lärarna skulle straffas, utan även statsministern för sin klumpiga hantering av ärendet. Sommaren 1942 bröt motståndet samman. De allra flesta anslöt sig till det nu opolitiska Lärarförbundet. Tyskarna transporterade lärarna söderut i grupper. Den första gruppen lämnade Kirkenes den 29 augusti 1942, nästa grupp reste i mitten av september och den sista och största gruppen på 300 man reste söderut med det tyska truppfartyget Moltkefels. De anlände till Oslo den 21 november under stort jubel från publiken, smutsiga, trötta och i trasiga kläder. Men de hade överlevt!
För Quisling var lärarnas protest en otäck plump i protokollet. Han hade trott på sin mhan trodde att inrättandet av en riksdag skulle visa Hitler att han hade full kontroll i Norge och att landet därför förtjänade fred och en allians med Tyskland. Men det norska lärarfacket var en viktig pusselbit i ekvationen. Hitler ville inte ha fred - den skulle få vänta till efter den slutliga segern. Som, det bör noteras, aldrig kom. Du kan läsa om Quislings misslyckade försök att nazifiera kyrkan i en separat artikel.
Hösten 1944 - det börjar se mörkt ut för för Quislings dröm
Den 26 september 1944 höll Quisling ett hemligt möte med sina ministrar. Vid mötet presenterade statsministern information om att det fanns en överhängande risk för att de tyska styrkorna i Finland skulle tvingas dra sig tillbaka och upprätta en kortare front längs Lyngenlinjen i Troms. (Lyngenlinjen nämndes inte, men det var verkligheten.) Han förklarade att det fanns en stor risk för att ryska styrkor skulle tränga in på norsk mark, och han ansåg det fullt troligt att den norska exilregeringen i London skulle etablera sig i det befriade Finnmark. Detta var chockerande nyheter för hans ministrar. Quisling hade nu bråttom att sluta fred med Tyskland. De skulle fortsätta att samarbeta med Tyskland, men det norska folket skulle få se att det var han, statsminister Quisling, som hade slutit fred med tyskarna.
Han ville att Reichskommissariat skulle läggas ner och att den tyska ambassaden skulle ta över all kontakt med den nationella samlingsregeringen. Naturligtvis var detta utopiskt. Det fanns inte en chans att Hitler skulle lämna över makten i Norge till Quisling. Tyskland var pressat från alla håll, och Atlantkusten i Norge var viktig för att hindra de allierades försörjningsfartyg från att nå Europa. Norge var det enda land som de allierade ännu inte hade anfallit. Vid mötet fick Quisling mandat att förhandla med Hitler, men i Berlin möttes han av en kall axel.
Efter sitt sista besök i Berlin, hos Hitler i januari 1945, insåg Quisling att saker och ting var på väg åt fel håll. Hitler hade lovat att Tyskland skulle utveckla fler supervapen som skulle kunna slå tillbaka både ryssarna och de allierades militära styrkor. Så småningom insåg den norske ledaren att sådana vapen inte existerade och han började förbereda sig för en regim utan stöd från Hitlertyskland. Vad skulle hända med de nästan 400.000 tyska soldaterna i Norge? Skulle det bli en hård strid mellan de allierade och de tyska styrkorna här? Quisling föreställde sig ett arrangemang där han tog befälet över de tyska styrkorna och förklarade Norge neutralt. Reichskommissariat skulle upplösas och de allierade skulle sluta fred med Norge.
Vnder den 29 april höll Quisling ett möte med sina ministrar, där det blev känt att det pågick en fullskalig konflikt mellan Hitler och Himmler. Himmler hade försökt sluta fred med de allierade bakom Hitlers rygg. Krisen var total.
I mötet ställde hans ministrar sina platser till förfogande så att Quisling, som skulle fortsätta som premiärminister, kunde ta in ministrar utifrån för att bilda en ny regering. Denna regering skulle förhandla med de allierade. Regeringen Nygaardsvold hade för länge sedan förklarat att Quislings regering var kriminell och att den borde straffas, så vi talar om en avsevärd grad av naivitet här. Denna lösning avbröts av Terboven senare samma kväll.
Den 30 april tog Hitler sitt liv i bunkern i Berlin, och allt föll samman. Den nye tyske ledaren var amiral Dönitz. Han kallade Terboven och general Franz Böhme till sig i Flensburg. De fick veta att Reichskommissariat hade avskaffats och att de tyska styrkorna i Norge skulle kapitulera. Det var general Böhme hade tagit över befälet i Norge. Terboven hade avsatts. Sent på kvällen den 7 maj utfärdade Böhme en proklamation till sina soldater om att de skulle lägga ned sina vapen och hålla sig lugna i sina kvarter.
Det var bara en tidsfråga innan allt var över. Terboven erbjöd Quisling att fly med flygplan eller ubåt, men han vägrade. Quisling insåg nog inte att hans tid var ute och han trodde nog att han skulle kunna förhandla med de norska hemvärnsmännen.
Quislings situation var omöjlig. Tyskland hade kapitulerat, de tyska styrkorna i Norge hade kapitulerat, hans egna hantlangare var redo att kapitulera och han hade inget att förhandla om. Klockan 13.00 den 8 maj, när norrmännen sprang ut på gatorna med den norska flaggan för att fira krigsslutet, erbjöds Quisling en villkorslös kapitulation av sig själv och sin regering av Milorgs ögonläkare Bjørn Foss. Efter en stunds betänketid gick Quisling med på att låta sig arresteras. Han och hans medlemmar, med undantag för Jonas Lie som tog sitt eget liv, fördes till Møllegata 19. Quislings andra regering avsattes - en rättegång väntade förrädarna.

Den nationella koalitionsregeringen

Terboven, Quisling och deras följe hälsar på hederskompanier från statspolisen vid ankomsten till Akershus fästning.

De tre partilösa ledamöter som satt som tillförordnade ministrar eller ministrar avgick, och Quisling satte samman sin nya regering som enbart bestod av NS-folk.

Vidkun Quisling i uniform som premiärminister.

- Vidkun Quisling - premiärminister (valet av titeln premiärminister gjordes av Terboven. Den är tysk och betyder egentligen bara "regeringschef")
- Frederik Prytz - finansminister (1942-45)
- Per von Hirsch - finansminister (efter Prytz död 1945)
- Albert Viljam Hagelin - inrikesminister (1942-44)
- Arnvid Vasbotten - Inrikesminister (efter Hagelins avgång 1944-45)
- Kjeld Stub Irgens - minister för sjöfartsfrågor
- Thorstein Fretheim - jordbruksminister (1942-45)
- Trygve Dehli Laurantzon - Jordbruksminister (tog över när Fretheim avgick i början av 1945)
- Tormod Hustad - Arbetsmarknadsminister (1942-44)
- Hans Skarphagen - Arbetsmarknadsminister (tog över i början av 1944 när Hustad avgick)
- Ragnar Schanke - kyrko- och undervisningsminister
- Sverre Riisnæs - justitieminister
- Jonas Lie - Polisminister
- Guldbrand Lunde - kulturminister (fram till 1942, då han omkom i en olycka)
- Rolf Jørgen Fuglesang - Kulturminister (1942-45)
- Johan Andreas Lippestad - arbets- och socialminister
- Axel Stang - minister för arbets- och idrottsministeriet
- Eivind Blehr - försörjningsminister
- Alf Larsen Whist - minister utan portfölj - ledde arbetet med att samordna näringsliv och försörjning - försörjningsminister från den 12 juni 1944.

Terboven och Quisling hälsas välkomna av gästerna i "Riddarsalen" i Akershus slott på fästningen.

Företrädare för tyska myndigheter och hedersgäster. I främre raden från vänster: Terbovens assistent Wegener, Luftwaffes general Harmjanz, Gebirgsjägers general Feurstein, SS-general Rediess, generalamiral Boehm, rikskommissarie Terboven. Bakom Terboven: G.W. Müller, tysk propagandaledare.

De nyutnämnda ministrarna gratuleras. Från vänster SS-general Rediess, justitieminister Riisnæs, polisminister Lie, statsminister Quisling, handelsminister Johannessen, sjöfartsminister Irgens, jordbruksminister Fretheim och kyrko- och undervisningsminister Skancke.

"Quisling hade en nærmast religiös relation till makten över Norge."

Quisling, ministrar och norska hedersgäster.

Quisling talar under den nazistiska solörnen och dess förebild, Nazitysklands nationalörn.

Kvinnor i nationaldräkt hälsar på den nationella kommissionären och premiärministern.

I NS-propagandan var installationen av Quislings regering den 1 februari 1942 viktigare än konstitutionsdagen den 17 maj. Det folkliga motståndet mot "maktövertagandet" var dock starkt. Bilden visar folkhavet utanför Nidarosdomen i Trondheim, där den liberale domkyrkoprästen Arne Fjellbu demonstrativt höll en gudstjänst efter att den formella nazistiska minneshögtiden hade avslutats.

Sprängningen av Østbanehallen.

"Tyskland var inte längre den suveräna makten, och särskilt efter att Amerika gick med på den allierade sidan ökade tron bland motståndarna i Norge kraftigt."

Polismannen Gunnar Eilifsen.

Första regeringssammanträdet för Quislings andra regering.

"Det var helt orealistiskt att tro att Hitler skulle ge honom självständighet när de väl hade ockuperat landet. Norge var alldeles för viktigt för den tyska krigsinsatsen för det."

Quislings Mercedes, som han fick av Hitler.

Norska studenter i SS-lägret Sennerheim.

"De arresterade samlades i den brandskadade aulan och sorterades. Kvinnliga studenter uppmanades att återvända till sina hem och släpptes."

Propaganda, uniformer och parader. Ett av de verktyg som Quisling och NS trodde skulle ha en effekt på det norska folket var parader och vackra uniformer. Det misslyckades kapitalt. Här från ett landsmöte i Frognerparken.

Arrestering av en grupp norska lärare.

"De tyska vakterna uppträdde som om de vore tyska rekryter, inte åldrande civila. Bestraffningsgymnastik och sparkar i rumpan var vardagsmat för tyskarna, men helt okänt för fångarna."

Lag om norska lärarföreningen

Quisling med ockupationsmakten under en parad på Karl Johan.

Den norske skole - Brev från Quislings regering.

De norska lärarna som satt på Grini.

Vidkun Quisling reste 14 gånger till Berlin för att hälsa på Hitler utan att få det avtal han ville ha.

"Norge var det enda land som de allierade ännu inte hade anfallit. Vid mötet fick Quisling mandat att förhandla med Hitler, men i Berlin möttes han av en kall axel."

"Det var bara en tidsfråga innan allt var över. Terboven erbjöd Quisling chansen att fly med flygplan eller ubåt, men han vägrade."

Från vänster till höger: Vidkun Quisling på besök hos de norska frontkämparna i Leningrad.

Ovan: Mötena på Stiklestad och Borrehaugene var viktiga möten för NS. Hundratals NS-medlemmar samlades här på somrarna för att indoktrinera sina medlemmar med den nationalsocialistiska andan.

Quisling & Vikingarna

NS:s användning av norsk vikingahistoria som propagandaverktyg.

Nasjonal Samlings (NS) användning av den långe norske vikingen och alla vikingatida symboler var ingen tillfällighet. Detta var en viktig och central del av Nasjonal Samlings ideologi och propaganda, och de använde den för allt vad den var värd. NS:s användning av nationalparken i Borre för sina årliga pingstmöten är därför mer än en slumpmässigt vald samlingsplats.
Nedan Borre i Vestfold använde Nasjonal Samling andra välkända vikingaplatser som Hafrsfjord och Stiklestad. Alla dessa platser är kopplade till historiska händelser som har en stark ställning i den norska historietraditionen. NS var en av de första organisationerna som letade efter platser i Norge som var kopplade till det historiska arvet från vikingatiden.
Alleredan den 10 juni 1935 anordnade NS sitt första stora konvent vid de kungliga gravarna i Borre. I en annons i lokaltidningen Gjengangeren den 1 juni 1935 stod det att det kostade 50 öre att komma in i parken. Attraktionen vid detta pingstevenemang var garnisonsprästen Kjeld Stub, som höll en friluftsgudstjänst. På den tiden var han landets stora kändispräst, med regelbundna söndagsgudstjänster i radio. År 1934 startade Stub Guttehirden, som bedrev scoutliknande verksamhet. Två andra nyckelpersoner vid detta möte var bonden och riksdagskandidaten C.C.  Jøranli och advokaten Johan Bernhard Hjort, som båda talade den dagen. Quisling deltog inte i mötet.

Kyrkoherde Geelmuyden.

Borrestevnet-lägret vid "Bakken".

Prästen Stub och advokaten Hjort reste mycket runt i Norge vid den här tiden, och vi har flera protokoll där deras möten beskrivs som rena väckelsemöten. Stub och Hjort bröt så småningom med Quisling och NS. Partiet fick inte mycket uppmärksamhet i medierna vid denna tid, och det finns inte mycket att hitta i tidningarna från det första mötet i Nasjonalparken. Vad vi däremot vet är en intervju med länets propagandaledare Bjarne Steff i en intervju med tidningen Fritt Folk den 27 april 1942:
"1935 kallade Führern oss samman till det första lägret på Borrehaugene, och två dagar i strålande solsken med ett avslutande möte där mer än 2.000 personer deltog gav oss tro på vår sak och styrka att föra den vidare.
Quisling vid det andra pingstmötet i Borre
31. den 1 maj och 1 juni 1936 hölls det andra pingstlägret. Kaare Martin, landsledare för Norges ungdomsförbund (NSUF), var lägerchef och 250 ungdomar övernattade i parken. Många kom från Oslo och kostnaden för transport och boende var satt till 4 NOK för deltagarna som själva stod för tält och mat i två dagar. Till det yttre liknade lägret ett stort scoutläger, men det råder ingen tvekan om att politisk indoktrinering och kamratskap var mycket viktigt. Landshövding Schøitz var ordförande för mötet på pingstdagen, där även NS-ledaren Kjeld Stub, Per Wang och politikern A. Dolven talade. Före talen samlades alla NS-anhängare vid Borre kyrka, där de marscherade tillsammans till konferenscentret. Fritt Folk uppskattar att 2.000 personer lyssnade på Vidkun Quislings tal, som senare beskrevs som upptakten till höstens valrörelse.
Borre nationalpark var som nämnts inte slumpmässigt utvald. Partiet använde sig medvetet av historiskt betydelsefulla platser och historiska händelser i sin propaganda. Detta blev efterhand alltmer synligt. Först och främst insåg landet snart detta genom användningen av symboler i de många affischer som producerades av partiet. Detta var nytt i Norge när partiet 1933 inledde ett nära samarbete med reklambranschen. Den förste propagandachefen, Walter Fyrst, som själv var yrkesverksam inom branschen, använde sig redan från början av okonventionella metoder för att marknadsföra det nya partiet. Högtalare, färgplakat och egna slipsar var några av de verktyg som användes. Det var förvisso inte reklamkampanjens fel att den förre försvarsministern Vidkun Quisling och hans anhängare inte fick några representanter i Stortinget i detta val. Men efter valnederlaget utnyttjades reklampublikens psykologi för allt vad den var värd. Proffsen hittade det norskaste av det norska i vårt kulturarv, den vikingatida historien, och använde det systematiskt. Och trots valnederlaget 1936 hade NS byggt upp sin plattform för propaganda. Siffror från Statistisk Sentralbyrå i Norge visar att NS fick 141 röster från Horten i 1936 års stortingsval, medan motsvarande siffror var 39 i Borre och 11 i Åsgårdstrand.
Nnej till användning av nasjonalparken
Ungdomslägren i Borre var en succé från första början, men 1937 stötte NSUF på motstånd. De fick inte längre lov att tälta i nationalparken. Mycket tyder på att det fanns politiska skillnader bakom detta. 22. den 1 april 1937 bekräftade fylkestinget i Vestfold att nationalparken i Borre tillhörde Vestfold fylke, och stadgar fastställdes för parkens förvaltning och tillsyn. Den nya tillsynsmyndigheten kan ha fått befogenhet att vägra någon att använda parken utan att vi känner till anledningen till att NS nekades att använda platsen.
Det tredje pingstlägret, den 15-16 maj 1937, hölls därför på en slätt som tillhörde Eiken Pensjonat - mellan Falkensten och Horten. I inbjudan lades stor vikt vid närheten till havet, goda badmöjligheter och inte minst den vackra utsikten över Inre hamnen och örlogsstationen. Den officiella sammankomsten hölls på pingstens första dag med Vidkun Quisling och konsul Chr. Knudsen från Porsgrunn som talare. Lägrets ledare är NSUF:s nationella ledare Kaare Martin och organisationsledaren Orvar Sæther från Hirdstaben.
Anderbruten av ett vrål
Pingsthelgen 1938 inföll 4-6 juni och ansvaret för lägret var nu lokalt förankrat. Men inte heller 1938 fick deltagarna övernatta i Borreparken. Istället slog de läger på "Bakken" vid Karljohansvern. Chefen för 1:a sjöförsvarsdistriktet hade tidigare gett tillstånd till ett stort nordiskt gymnastikläger och scouternas riksläger på Karljohansvern. Han ansåg sig därför ha små möjligheter att neka NS att anordna sitt konvent på marinbasens område, även om han inte gillade deras politiska budskap.
Mötet på annandag pingst beskrivs som lägrets höjdpunkt. Vidkun Quisling höll sitt tal "Två huvudfrågor i norsk politik" på torget i Horten. Mötet besöktes av högst 200 personer. De politiska motståndarna hade mobiliserat och bjöd på både pipkonsert och vrål. En av stadens sjömän arresterades för störande av ordningen och ledningen till högtalarna klipptes av. Störningar av politiska möten var på den tiden vardagsmat och en journalist noterade att den stora blåsorkester som "av misstag" marscherade förbi torget under mötet var ett passande slut på Quislings tal.
Ett annat exempel på hur partiet betonade vikten av att vara närvarande vid nationella historiska händelser var att NS var väl representerat vid stadsfesten i Horten den 6 juni 1938. Den nya statyn av polarforskaren Oscar Wisting med sin hund "Obersten" avtäcktes. En nationellt betydelsefull händelse användes återigen i propagandasyfte.
Den 5:e Drilltävlingen, som ägde rum 27-29 maj 1939, hölls också på Karljohansvern. Tidningen Fritt Folk rapporterade om ungdomskretsens traditionella pingstläger, och i rapporten står det att lägret samlade cirka 70 äldre och yngre NS-människor från Oslo, Akershus, Buskerud och Telemark. Lokal arrangör var skomakaren Asbjørn Konrad Hansen från Horten, som senare skulle komma att ta på sig huvudansvaret för de stora arrangemangen under kriget. Enligt Vest-Viken Budstikke (tidskriften för fackliga representanter) tog han över som chef för länsorganisationen i Vest-Viken 1942.
2. på pingstdagen 1939 kom Vidkun Quisling som vanligt på besök och enligt tidningen lockade det stora utomhusarrangemanget närmare 2.000 personer. Under lägret hölls marschövningar och manövrar och för att skapa stämning ordnades en brasfest.
Allt var upplagt för ett nytt pingstläger 1940, men kriget satte stopp för arrangemanget. Förhållandena i Norge var fortfarande alltför instabila för att NS skulle kunna samla sina trupper. "Vi var främst intresserade av att bilda en regering", sa Bjørn Østring till Borreminne. Han var NSUF:s ledare 1940.
Solkar och vikingasymboler får en framträdande plats
De starkaste exemplen på NS:s användning av symboler är de verktyg som användes av reklamdesignern Harald Damsleth. År 1939 tog han över den traditionella reklambyrån Herolden. Det var denna byrå som NS tecknade avtal med när de inledde sin partioffensiv hösten 1940. Inledningsvis betonade partiet den nationella enigheten och den gemensamma kampen för rättvisa. Så småningom började partiet dock alltmer vända sig mot sitt historiska arv. Detta skedde efter påtryckningar från rikspropagandachefen, sedermera ministern, Gulbrand Lunde. Vi finner denna kärlek till det nationella först och främst i partiets användning av nationella symboler och genom en romantisering och heroisering av norsk historia och förhistoria. Detta är särskilt tydligt i NS:s användning av affischer. Av de 162 illustrerade affischerna kännetecknas 133 av en eller flera historiska symboler. Blandningen av symboler från olika tidsepoker förekommer på 18 affischer. Solkorset, eller hjulkorset enligt arkeologisk terminologi, är den mest frekvent använda symbolen och används på 49 affischer. Användningen av symboler är inte slumpmässig utan syftar till att understryka Gulbrand Lundes mål att lyfta fram vikingatiden och medeltiden i symbolanvändningen och i propagandan i övrigt. Det är denna medvetna användning av propaganda som utgör bakgrunden till NS:s användning av nationalparken i Borre.
År 1940 rekryterade Lunde den 29-årige Willy Klevenberg som chef för propagandaavdelningen. I samråd med Lunde och efter veckovisa samtal med Quisling lade Klevenberg upp partiets strategi likt en dirigent med en hel konsert av instrument. Det var sändningar, presse, broschyrer, föreläsningar och affischer användes alla för att få fram samma budskap under en kampanj som pågick i tre till fyra månader. Det är inom denna ram som det förflutna omformas av NS och blir ett politiskt krigsvapen. Det är också under denna period som solkorset introduceras. Detta uråldriga solliknande tecken som finns på gamla hällristningar och med de norska kungliga färgerna gult och rött gjorde NS till sitt eget. På samma sätt anammade Quisling, inspirerad av de gamla medeltida kungarna, uttrycken "hird" och "heil og sæl", och genom Snorre hittade han en förklaring som fick det att framstå som en gammal norsk hälsning.
I Lundes propagandahandbok står det att demonstrationer och evenemang bör knytas till en traditionsrik plats eller en nationell minnes- eller högtidsdag. I Borre nationalpark kunde pingstväckelsens evenemang uppfylla båda dessa kriterier. När det gäller utomhusevenemang hävdar Lunde att "man har möjlighet att påverka publiken med rent yttre medel. Man når bättre resultat genom att spela mer på känslosträngarna, vädja till publikens landskänsla och sociala känsla."
Arkeologen Lise Nordenborg Myhre utvecklar betydelsen av symbolanvändningen i en artikel i "Frá haug ok hei∂ni" 1/1995: "För att förstå varför och hur NS använde arkeologi och förhistoria som nyckelelement i konstruktionen av sin partiideologi, är det nödvändigt att få en förståelse för partiets ideologiska ramvillkor och den egna politiska självbilden. I likhet med fascismen och den tyska nationalsocialismen byggde NS:s ideologiska ramverk på ett motstånd mot socialismens ständigt ökande omfattning - dess krav på internationalism och demokrati stod i skarp kontrast till nationalismens ledstjärna och strävan efter nationell enhet. Det är förmodligen den nationella fronten mot socialismens klasscentrering och internationalism som utgör grunden för NS:s nationalism och skiljer den från nationalromantikens ideologiska grund. I motsats till socialismens materialistiska människosyn och dess betoning av materiella faktorers betydelse för synen på social och historisk förändring, bygger nationalsocialismen på det idealistiska arvet från Hegel och den tyska filosofiska traditionen, som betonar idéernas betydelse för mänsklig handling och utveckling. För att idéer ska vara politiskt hållbara krävs kontrollmekanismer som alltid kan styra människors tänkande. Propaganda blir därför inte bara ett organ för politisk kommunikation, utan ett nödvändigt verktyg för ett system som baserar sin politik på idéernas värld. Som en reaktion på socialismens betoning av kulturella och sociala faktorer för att förstå mänsklig interaktion och historisk förändring, blir biologiska förhållanden grunden för den sociala strukturen. Medfödda egenskaper blir en avgörande faktor i synen på människan - en grundförutsättning för studiet av samhälle och historia."
Bpingstmötena får ökat stöd
Under de första åren riktade sig partiets årliga pingstmöten i Borre nationalpark främst till unga partimedlemmar och ett antal äldre vapenbröder från Östnorge. Från 1940, efter den tyska invasionen, blev det som ursprungligen hade varit ett politiskt ungdomsläger en viktig samlingsplats för mer än bara ungdomar; nu använde hela NS-partiet nationalparken i Borre. Under hela ockupationen samlade mötena partiets mest framträdande ledare, med Olga Bjoner som ledare för kvinnoarmén och Vidkun Quisling som huvudtalare.
Mötet 1941 var därför det sjätte i ordningen och för NS var det ett tredagarsfirande från den 31 maj till den 2 juni. Partiet hade makten i det ockuperade Norge, och stora resurser ställdes till förfogande för att dagarna i nationalparken skulle bli en succé. Den tillförordnade ministern Dr Gulbrand Lunde hade besökt nationalparken tidigare samma månad (Gjengangeren 14 maj 1941) och i en stor intervju med den norska telegrambyrån påpekat hur eftersatt parken var. Vid inspektionen deltog bland andra Borres borgmästare, kommendörkapten Vagn Knudsen, skeppsredare Hans Hannevig, landshövding Elieson, regementschef Dahlen och propagandaledare Bjarne Steff.
I samband med detta förklarade Lunde att ministeriet skulle se till att nationalparken i Borre skulle bli ett värdigt minnesmärke och att gravarna för de män och kvinnor som hade enat Norge till ett rike inte hade skyddats på rätt sätt. I en intervju med Aftenposten några dagar senare avslöjar Borres vice borgmästare, skeppsredaren Hans Hannevig, några av de visioner NS har för området:
"Hela Borre prästgård, med undantag för Sørjordet, ingår i nationalparkens intressesfär. Så för närvarande kommer det att finnas ett tillägg till parken på cirka 200 tunnland. Syftet är att skapa en minnespark av helt andra dimensioner. Med andra ord kommer nationalparken plötsligt att vara mer än dubbelt så stor som den är nu. Prästgården - som ligger intill den 800 år gamla kyrkan som ersatte kyrkan - blir den nya administrationsbyggnaden och en ny prästgård byggs. Avsikten är att bygga en pir och en vågbrytare vid stranden. Så småningom kommer förmodligen ett hotell och en restaurang att följa efter. Detta kommer inte på något sätt att störa friden i den egentliga nationalparken, eftersom ett avskärmande skogsbälte ligger mellan stranden och de kungliga gravarna."
NSUF:s landsledare 1941, och senare frontkämpe Bjørn Østring, sa i en artikel i Borreminne: "Borrestevnet blev de dagar vi såg fram emot under resten av året. När vi betonade platsen så starkt var det för nationalismens skull, inte för nationalsocialismens. Det var just för att ge Norge ett stort förflutet som vi var nära att överdriva. Baserat på tyskarnas rasläror var vi supertyskar. Och det var egentligen bara på det här området som vi kunde uttrycka oss öppet så att Norge inte skulle införlivas i deras "Stortyskland" i händelse av en tysk seger", säger Østring. Han var ansvarig för att organisera evenemanget, men hade inget att göra med dess genomförande. Han var närvarande som en "paradfigur".
Alla medlemmar i Unghird, Guttehird, Jentehird och Småhird i Østfold, Stor-Oslo, Buskerud, Telemark och Vestfold som hade fått tillstånd att delta var inbjudna till lägret. NS uppmanade både rektorer och arbetsgivare att ge ledigt både lördagen den 31 maj och tisdagen den 3 juni. Per Jahr, Quislings unge adjutant, beskriver entusiastiskt sina upplevelser under Borre-händelserna i sin bok Tre steg bakomsom gavs ut av Historisk Forlag år 2002:
"Varje år besökte Quisling lägret, där han också höll ett tal. Hans besök var den stora händelsen för oss alla. Quisling var en nationalromantiker av högsta rang och just på denna plats med alla sina historiska minnen tror jag att han kände att han hade en särskild förmåga att förmedla och föra vidare vår en gång så "stolta" historia. Jag hörde de flesta av Quislings tal, men aldrig var de så tydligt präglade av historiska och religiösa undertoner som just vid dessa tillfällen."
Jahr minns att han följde med Quisling på middag hos skeppsredaren Hannevig, som bjöd in partiledarna till sin gård Fagerlund på toppen av Gunnerødbrekka. "När middagen var över promenerade Quisling, Hannevig, hans son (Finn Thor) och jag runt i den magnifika trädgården. Det var en särskilt vacker dag, solen sken och vädret var varmt som om det vore midsommar. Vi hittade ett träd som redan var fullt av mogna moreller. För första gången i mitt liv fick jag uppleva att plocka och äta moreller direkt från trädet. Quisling tog för sig också och skämtade om att jag skulle se till att plocka med mig en påse "när Hannevig vänder ryggen till"
För NS var 1941 års kongress en stor framgång. Stämman inleddes på pingstaftonens morgon, då de första förbanden från Nationalgardet anlände till Borre, och under hela dagen avlöste det ena uniformerade förbandet det andra. Tältstaden växte snabbt och snart var parken mer att likna vid ett medelstort militärläger. Ordning och disciplin rådde. Den unge herden och herdepojken inkvarterades i tält, medan herdeflickan och den lille herden inkvarterades i privata hus i närheten av lägret. Transportproblem gjorde att alla som ville inte kunde ta sig till Borre, men lägret lockade ändå omkring 800 deltagare. Extra tåg sattes in och tillströmningen av civila var så stor att lägerledningen hyrde rum på Victoria Hotel och Aasgaarden i Åsgårdstrand samt på Grand Hotel i Horten.
Lägerchefen var landshövdingen i Vestfold, Hauge Birkeland, och den unge truppledaren Egil Vagn Knudsen. År 1941 fanns det inte längre något förbud mot att bära uniform och det första man möttes av när man kom till lägret var en stor Unghird- och Rikshird-banderoll som vajade vid ingången till parken. Två herdar höll vakt dygnet runt. En helig eld tändes också som en symbol för lägret. Den tändes när lägret under högtidliga former förklarades öppet och släcktes när det stängdes. Elden bevakades dag och natt - precis som en olympisk eld. Under lägrets gång marscherade deltagarna ut på propagandakampanjer till Åsgårdstrand, Borre, Ra och Horten. Ofta med Hirdmusikken i spetsen.
Programmet för pingstdagen innehöll flaggparader och marsch till Horten, där deltagarna besökte biografen för att se en film (bl.a. om de norska pojkarna i Waffen SS). I Horten hölls också en kransnedläggningsceremoni vid monumentet över Oscar Wisting, som hade avtäckts ett par år tidigare, följt av ett ungdomsmöte på torget där regementschefen Dahlen talade.
Det anordnades också terränglöpning och lekar. Efter middagen på pingstafton var det åter marsch till Horten, där generalstabschefen var närvarande med sin Reichshird. Därefter följde kvinnornas herde, ungdomarnas herde och slutligen pojkarnas och flickornas herde. Alla sektioner var i full uniform, sjöng rytmiskt sina stridssånger och gick i täten med vajande fanor. Det var en flockmarsch med militär precision som präglades av ungdomens glöd och entusiasm för "den nya tiden". Väl framme vid idrottsplatsen i Lystlunden var det dags för ett idrottsevenemang för ungdomarna.
Nasjonal Samlings Kvinnelag bjöd in till ett möte på Hortens biograf. Olga Bjoner påpekade vikten av att kvinnor behåller inflytandet över sina barn och betonade att Quisling hade gett henne ett personligt löfte om att kvinnor skulle ha samma ställning som män både politiskt och yrkesmässigt. Hon påpekade också att många kvinnor tyckte att det var svårt att gå med i NSK. "Man förlorar ofta gamla vänner och känner sig ensam, men vi vinner nya vänner i NS, i andra som har anammat de nya idéerna", sa Bjoner.
NSUF-kören inledde den 2 juni med en konsert på Kirkebakken, innan kyrkan öppnades för en guidad tur. 2. pingstdagen var dagen för det stora utomhusmötet, med en marsch från Borre kyrka ner till festivalplatsen i nationalparken. Ledaren för Nationella koalitionen, Vidkun Quisling, anlände till lägret tidigt på morgonen. Han inspekterade lägret och talade på det offentliga mötet på eftermiddagen.
Talet tog sin utgångspunkt i de historiska traditioner som är förknippade med Borre och Quisling framhöll platsen som den nationella enhetens födelseplats. De närvarande fick också veta att "på samma sätt som Tysklands öde är knutet till Norges öde, är Norges öde knutet till Tyskland". Och som en kuriositet väljer vi att lyfta fram följande stycke: "Det norska folket består av 3 miljoner människor i landet och 3 miljoner i världen. Det är vårt mål att få minst en miljon tillbaka till landet, så att det norska folket kan fortsätta att existera och växa och uppgå till 10 miljoner vid nästa sekelskifte."
Kanske var det Quislings livsfundament - kristendom, sagor och förhistoria - som ledde honom och hans parti till Borrehaugene och till att använda platsen för sina årliga pingstmöten. I vilket fall som helst använde han platsens historia för allt vad den var värd i sin ideologiska indoktrinering av NS-medlemmar.
Quisling inledde sitt tal i juni 1941 med att betona den historiska mark de stod på. Mitt i all propaganda om "den nya tiden" betonade han också den historiska riktigheten i NS:s ställningstaganden och politiska val. Han avbröts flera gånger av applåder. Quisling maximerade ungdomsrörelsens historia i sitt tal och återkom flera gånger till betydelsen av att vara samlad på en historisk plats. Det var tydligt att de närvarande, som var lojala NS-medlemmar, fäste stor vikt vid den historiska händelsen för nationalsocialismen och gjorde den till centrum för sin politiska entusiasm.
På så sätt uppnådde Quisling och hans propagandaministrar det som de hade velat och som de redan hade utnyttjat vid flera tillfällen, nämligen att göra Borrehaugene och ungdomarnas historia till grunden för sin propaganda. Det gjorde det lättare att förföra folket när man kunde motivera sin ståndpunkt utifrån vår gemensamma historia.
Låt oss gå tillbaka till Lise N. Myhres artikel: "I sökandet efter det "norska" och det "nationella" sökte minister Gulbrand Lunde bakåt i tiden, till vikingatiden och högmedeltiden, med den nationella samlingen som höjdpunkt. Det var också viktigt för honom att påpeka att norska kungar satt på Skottlands tron under medeltiden och att norska kungar styrde Irland i nästan 400 år. Ganger Rolv, en norskfödd kung, grundade ett kungarike i Normandie som var så mäktigt att det erövrade England. Och norrmännen grundade riken och kolonier på andra håll i världen, i södra Italien och Afrika, och kom senare till Amerika på sina resor" (tal på Hafrsfjorddagen 18 juli 1941).
Vägen till återuppbyggnad måste enligt Lunde gå genom att säkra folkets "nationella särart". NS:s viktigaste uppgift måste därför vara att "väcka de nationella krafterna i folket". Med detta menade han att blåsa nytt liv i den norska nationalandan. Norges storhet låg i dess förflutna och enligt Lunde var det NS:s uppgift att göra det synligt för folket.
Arkeologisk forskning och förmedling under mellankrigstiden bidrog till att vetenskapligt legitimera politiska frågor på olika sätt och på olika nivåer i nazisternas politiska beslutsprocess, med både arkeologer och lekmän som aktörer och bidragsgivare. Kopplingen mellan nazism och arkeologi byggde på olika motiv och medvetandenivåer hos de inblandade parterna. Detta präglade både presentationsformen och innehållet i det som kommunicerades.
Även om arkeologi och förhistoria presenterades i en förvrängd form genom NS:s olika spridningskanaler fanns det en akademisk kärna i det som presenterades. Och det är just denna kärna som är ett intressant och nödvändigt ämne att diskutera. Övergången från vetenskap till politik sker när arkeologin lösgörs från sina vetenskapliga ramvillkor och blir en del av ett politiskt program med ett praktiskt syfte. Genom denna omvandlingsprocess ändrar ämnet karaktär och kontrollen över innehållet överförs till nya händer.
Nasionell Samlings två ansikten
NS:s mångsidiga karaktär är viktig för arkeologins roll och dess status som ideologisk hållbarhet. Det var de stridande krafterna inom partiet som vid varje given tidpunkt bestämde balansen mellan de olika ideologiska elementen som styrde utformningen av den förda politiken. Nationalsocialismen har ofta betraktats som en enhetlig ideologisk rörelse. Denna osympatiska syn på NS-politiken beror sannolikt på att det är en ideologi som officiellt har fördömts. De verk som har behandlat NS politik och ideologi har främst fokuserat på NS förhållande till icke-NS-medlemmar. Genom att fokusera på de konflikter som fanns inom NS blir arkeologins plats i detta landskap tydligare", förklarar Myhre.
Den starkaste försvararen av nationalismen inom NS var den nationella propagandadirektören Gulbrand Lunde. I förordet till en samling av hans tal kan man läsa följande: "Drivkraften bakom hans strävanden är en längtan efter att finna det norska och det nationella."
Borre-arrangemanget 1942 var en av de största sammankomsterna som NS organiserade i Borre nationalpark. I år inföll pingsten den 23-25 maj och vädret visade sig från sin bästa sida. Enligt Gjengangerens rapport den 26 maj var Borre-arrangemanget 1942 "en kraftfull manifestation av det nya Norges insatser och inflytande. Uppslutningen var imponerande och arrangörerna - den nationella propagandaledningen, kontoret för Vest-Viken och Vest-Vikens fylkesorganisation - hade gjort ett utmärkt arbete i förväg så att inget gick fel. De olika huvuduppgifterna sköttes av kongresschef Asbjørn Hansen, propagandachef Bjarne Steff, ekonomichef och boendechef L. Forsth, organisationschef Thfevang, lägerchef Th. Fjeldstad, för Rikshirden, intendent Finn Thor Hannevig, lägerchef Irving Johansen för NSUF, fru Ole Olsen för NSK, Hans Hannevig, Borres representant, Sig. Nielsen, tekniska specialister, samt Chr. Furuseth, arrangör av evenemanget. Deltagarna satte sin prägel på Horten med omnejd när de anlände med bil, buss, båt eller tåg.
På pingstdagen, den 24 maj, inleddes den officiella delen av evenemanget med en marsch förbi med militär precision. Många människor samlades längs vägarna och hälsade på flaggorna med höjda armar. På torget i Horten hade stabschef Thronsen, ställföreträdande regementschef för HR 1, Tonstad, och regementschef för HR 7, Bjørn Falkenberg, intagit sina positioner och Hird paraderade här för sina övriga chefer medan övriga divisioner marscherade direkt till idrottsplatsen." Årets idrottskonvent i Lystlunden var en mycket viktig del av evenemanget på första pingstdagen, och Gjengangeren berättar att läktarna på Idrettsplassen var fullsatta när konventet öppnade.
Hortensguttene Asbjørn Greger och Oskar Johansen öppnade evenemanget med en stor boxningsuppvisning som möttes av stora applåder, och publiken var inte mindre entusiastisk över de handbollsmatcher som följde. Sportfestivalen avslutades med en fotbollsmatch mellan de gamla antagonisterna Drafn och Ørn.
Matchen slutade med en välförtjänt Ørn-seger, men 1-0 var alldeles för lite sett till spel och chanser. Ørn var långt framme i båda halvlekarna och lekte stundtals med sina motståndare, men skottförmågan var inte vad den borde ha varit. Det enda målet gjordes av Örns centerforward i slutet av den första halvleken. Laget saknade Georg Jensen och Killingmo, men spelade ändå bra tillsammans. Försvaret hängde inte ihop, det var för ojämnt, och i andra halvlek gjorde sig också den bristande konditionen påmind."
Stödet och uppmärksamheten kring Borre-tävlingen innebar att även Kvinnornas Rikssamling höll sin stora samling i pingsthelgen, vilket skedde för första gången 1941.  NSK, Nasjonal Samlings Kvinneorganisasjon, var NS:s specialorganisation för kvinnor över 18 år och bildades kort efter att NS hade grundats 1933. Enligt källor ska NSK ursprungligen ha uppstått i Maria Quislings bekantskapskrets, men snabbt utvecklats till en permanent del av NS-organisationen. Från och med den 14 augusti 1941 var NSK:s nationella ledare Olga Bjoner, tidigare ordförande för Norges Bondekvinnoförbund. Hon var också redaktör för NSK:s tidning "Heim og Ætt". Källor i NSK-miljön avvisar dock denna berättelse och kallar det absurt att kvinnorörelsen skulle ha vuxit fram ur Maria Quislings bekantskapskrets. De betonar att Maria Quisling inte hade någon aning om norsk politik, hon kände bara att den tog hennes man ifrån henne. NSK bildades av kvinnor som var intresserade av Nasjonal Samlings idéer. Det skulle uppfattas som oanständigt om de kände Vidkun Quisling och inte henne. Efter kriget var det till stor del medlemmar i NKS och Kristen Samling som tog hand om Maria Quisling.
Vidkun Quislings ankomst satte sin prägel på förberedelserna inför annandag pingst. Führerns besök väntades med glädje och förväntan. Klockan 12.00 gick paraden av stapeln vid Borre kyrka. Efter paraden tog Hirdens flygvapen tillfället i akt att visa upp sig. Tre glidflygplan var stationerade på fälten nedanför kyrkan och de unga piloterna väckte stor beundran när de cirklade över deltagarna. Det stora mötet inleddes efter att stora folkmassor hade samlats i nationalparken, som var vackert dekorerad med flaggor och banderoller. De norska NS-ledarna, kulturminister Gudbrand Lunde, justitieminister Sverre Parelius Riisnæs, jordbruksminister och senare arbetsmarknadsminister Tormod Kristoffer Hustad, Anton Frederik Winter Jakhelln Prytz och polisminister Jonas Lie var bland de prominenta gästerna som hälsades välkomna av länets propagandaledare Bjarne Steff.
Under långvariga applåder klev Vidkun Quisling upp i talarstolen under norska flaggor och stolta ekar, dekorerade med flaggor med Olavskors - och en av de stora gravhögarna som teatralisk kuliss. Delar av talet kommer att bli ihågkommet - för det var här som Quisling uttryckte irritation över att så många människor hade använt 17 maj för att demonstrera mot NS genom att gå omkring med kycklingringar på fingrarna.
"Vi kommer att ta konsekvenserna av dessa demonstrationer. Vi ska sätta upp hönsgårdar åt dem. Så här, nära Tønsberg, kommer vi att sätta upp ett stort hönshus." Enligt Aftenpostens rapport mottogs nyheten om fånglägret på Berg, som senare blev känt som "Quislings hönsgård", med skratt och munterhet.
Ggoda minnen
Elisabeth Skogen, dotter till den nazistiske länsmannen i Lier, minns lägret 1942 som ett av de stoltaste ögonblicken i sitt liv. Hon hade fått order om att ta befälet över 100 flickor från Drammensområdet och hade ägnat mycket tid åt att öva på en korrekt entré. Och hon beskriver sina känslor när fanbäraren sänkte flaggan:
"Jag lyfte armen för att göra honnör för Quisling och såg honom rakt i ögonen medan mitt hjärta nästan brast av stolthet. Jag uppfattade knappt talen och sångerna, men jag kände en extatisk, jublande glädje över att vara där. Min sinnesstämning måste ha varit som ett sken omkring mig när jag stod i givakt med blicken fäst på en punkt långt borta."
För Borreminne beskriver hon den högtidlighet hon kände när Quisling steg ner från talarstolen, värdig och allvarlig, iklädd sin långa, grå dubbelknäppta rock. Han gick sakta mellan raderna av ungdomar och stannade då och då för att skaka hand och växla några ord. Elisabeths fina minnen av Borre har sin naturliga förklaring.
Baard H. Borge skriver i sin bok De kallade oss nazistungarsom gavs ut av Det Norske Samlaget 2002, en hel del om hur det var att vara barn till nazistiska föräldrar under kriget. Hemfrontens deklaration om att en "isfront" skulle upprättas mot NS-barnen och deras föräldrar gjorde pingstmötena till ett andningshål i vardagen, där barnen fann en gemenskap där de inte kände sig utstötta.
10.000 barn var med i ungdomsorganisationen under krigsåren och de minns att de hade regelbundna "scoutläger" med promenader, eldar, bad och sång. Organisationen var indelad i Småhirden (flickor 10-14 år), Guttehirden (pojkar 10-14 år), Jentehirden (flickor 14-18 år) och Unghirden (pojkar 14-18 år). Författaren Anders Bye skriver bl.a. att de flesta NSUF-barn hade två föräldrar i NS och att medlemskapet sällan var något de själva valde. Det var ofta ett resultat av påverkan hemifrån, på samma sätt som kristna föräldrar ofta vill att deras barn ska gå med i en kristen ungdomsorganisation.
"Vi bar uniform och marscherade, men vi förstod inte vad vi gjorde, vi var bara ett eko av våra föräldrar", skriver Anders Bye. Medlemmar i NSUF straffades inte under landsförräderirättegångarna efter kriget.
Permanent plats
Borrestevnet 1943 var både det största - och det skulle visa sig vara det sista stora evenemanget i nationalparken. Det var upplagt för ett storskaligt firande av nationalförsamlingens 10-årsjubileum från lördagen den 12 juni till måndagen den 14 juni. Arrangörerna meddelade tidigt att det maximala antalet besökare skulle vara 2.400. De största begränsningarna var bristen på tältplatser - och transporterna till och från Horten. Kristian Fevang ansvarade för boendet och enligt en stor intervju med tidningen Fritt Folk tog han i god tid före evenemanget över alla lediga hotellrum i både Horten och Åsgårdstrand.
En nyhet för året var de stora investeringar som gjordes för att göra Borre nationalpark till en permanent arena. Arbetet med att sätta upp och ta ned försäljningsstånd och kontor i samband med evenemangen beskrevs som både tidsödande och kostsamt. Asbjørn Hansen ledde arbetet med att uppföra den nya byggnaden, som ritades av arkitekten Olav Olson Øye från Drammen.
Byggnaden var enkel, men ändå speciell. Den kännetecknades av sitt torvtak och en yttre kolonnad där kolonnerna var dekorerade med drakträsniderier.
Byggnaden stod kvar i många år efter kriget och fungerade som cateringbas under stora evenemang som 17 maj och firandet av sång- och musikdagen. På vinden i byggnaden fanns stora stockar med vackra sniderier av vikingasymboler, som kom från NS:s användning av parken. De fanns kvar när byggnaden brannde fanns kvar när byggnaden brann ner till grunden på 1980-talet och senare ersattes med en ny byggnad.
SS-andakt
År 1943 lämnades inget åt slumpen. Arbetet med att resa det stora tältlägret inleddes flera dagar före pingst, då frontkämpar från tyska SS Norge flyttade in. Resten av lägerdeltagarna anlände på lördagen, så att allt var klart för det officiella programmet på pingstdagen. Traditionen säger att gudstjänsten var en viktig del av Borre-arrangemanget, men det finns inte mycket som tyder på att festen i Borre kyrka blev en del av det officiella programmet före 1943.
Visserligen anordnades en friluftsgudstjänst i samband med det allra första Borrestevnet 1935, men detta nämns inte i något protokoll efter det. Församlingsprästen Axel Brun (präst i Borre, avgick påsken 1942) noterar dock i en promemoria i kyrkoarkivet att antalet nattvardsgäster var 459 år 1943 och hela 711 år 1944. Han understryker att detta beror på NS-sammankomster med stöd utifrån.
Prost med SS-bakgrund
Knut Geelmuyden var kyrkoherde i Horten och tjänstgjorde även som församlingspräst i Borre. Han och Vidkun Quisling var bekanta från tiden då de arbetade med Nansen i Ryssland. Geelmuyden och Nansen var sociala vänner. Geelmuyden anslöt sig tidigt till Nasjonal Samling och hade en hög grad i frimureri.
Han anmälde sig först som frivillig till fronttjänsten som fältpräst i finska kriget, men blev ombedd att resa med de norska frivilliga till östfronten vid Leningrad i stället. Därmed blev han Norges ende SS-präst med kaptens rang. Här protesterade han mot hur tyskarna behandlade ryssarna och hotades två gånger med krigsrätt för att han hade protesterat offentligt. Quisling fick beskedet att han skulle avskedas - och såg personligen till att han fick den lediga tjänsten som provost i Horten.
"Jag tyckte synd om Geelmuyden", säger den före detta frontkämpen Johan Myrdahl från Oslo. Han tjänstgjorde med honom i Leningrad. "Han hade en helt annan relation till ryssarna än de andra officerarna. Han blev fråntagen uppgifter. I slutändan fick han bara begrava stupade landsmän."
Under sina år som präst i Borre kyrka förrättade Geelmuyden endast en begravning. Han förrättade inte heller några dop eller bröllop. Men under festgudstjänsten 1943 talade han inför en fullsatt kyrka.
Nikolai A. Geelmuyden från Oslo är yngste son till kyrkoherden och sonson till målaren Nikolai Astrup: "Min äldre bror Hans Jakob och jag deltog i pingstgudstjänsterna både 1943 och 1944. Hans Jakob blev inskriven av sin far redan 1940, men det var först när han anslöt sig till Hirdmarinen, som hade sitt säte på Granholmen utanför Sandefjord, som han blev inskriven", minns Nikolai.
Han var själv medlem i Guttehirden, men artrit i barndomen hindrade honom från att delta aktivt. Efter kriget flyttade han och hans mor till den gamla prästgården i Jølster. Kyrkoherden dömdes till fängelse som frontkämpe. Svenska präster ansåg att han borde få samma straff som läkare och familjen ansökte om benådning för hans räkning. Men Knut Geelmuyden var envis och vägrade att skriva under benådningsansökan.
Nikolai minns att han utsattes för mobbning när han var elev på Ra skola och på Sentrumskolan, men att han inte tog illa upp. Han har också deltagit i senare klassfester där gamla klasskamrater har bett om ursäkt för sitt beteende.
- "Jag hade många diskussioner med min far, eftersom vi inte höll med om nazisternas politik. Men han var inte nazist. Han var nationalist och fascist, dvs. han ansåg att de kloka och starka skulle leda i motsats till proletariatets diktatur", säger Nikolai Geelmuyden, som har gett Borreminne tillgång till fotot av hans far i SS-uniform.
Det sista rallyt
Det 9:e och sista Borre-arrangemanget hölls den 28-29 maj 1944. Det var många prominenta gäster, trots att bristen på mat och bränsle hade reducerat evenemanget till vad tidningarna beskrev som ett "lokalt" evenemang, där inbjudningar endast skickades till Aust-Viken, Stor-Oslo och Telemark.
Förutsättningarna för pingstlägret hade skapats ordentligt, efter att Vest-Vikens fylkesorganisation året innan hade anslagit pengar för att bygga ett permanent kongresskontor och en läktare för tal och uppträdanden. I tidningen Fritt Folk den 26 maj uppger cateringchefen Hannevig Jr. att det kommer att finnas möjlighet att köpa middag på lägret, men att man måste ta med sig egna tallrikar och skedar samt egna tomflaskor om man vill fylla på med öl och mineralvatten.
På entrégrinden till Hirdens läger står mottot "Hirden bär alltid Norges storhet i sin sköld", medan Ungdomsfylkingen organiserade sig under mottot "Norges ungdom - Norges framtid". På en framträdande plats i lägret restes en minnestavla för att hedra stupade frontkämpar, med inskriptionen "I Europas kamp mot bolsjevismen offrade våra kamrater sina liv för fosterlandets frihet".
Framför plaketten stod dödsrunan med en stålhjälm över, och en herde och en SS-man från tyska SS Norge stod vakt på var sin sida. Ovanför tavlan brann en eld dag och natt. En insamlingsbössa fanns också uppställd, där pengarna gick till Frontkjemperkontoret.
Nytt för i år var att alla aktiviteter kring pingsthelgen ägde rum i Borre. Samtidigt var höjdpunkterna koncentrerade till annandag pingst, då biskop Hans Olav Hagen (1885-1966) ledde gudstjänsten i Borre kyrka.
Vidkun Quisling inspekterar lägret innan han intar position utanför Borre kyrka. I sin rapport från den 30 maj skriver Morgenposten att Quisling åtföljdes av ministrarna Lie, Fuglesang, Skancke och Stang samt general Frølich Hansen från arbetsförmedlingen, NSK:s landsledare Olga Bjoner, stabschefen för tyska SS Norge Schjøren, NSUF:s stabschef Thimand-Ruud, Oslos borgmästare Fritz Jensen, konsul Støren, landshövdingarna Tjersland och Holm, presschef Bergerud och stabschef Holst.
Stabsmusikkåren marscherade först i paraden och marschen från Borre kyrka till nationalparken och tidningens medarbetare skriver att det var stora folkmassor längs vägen.
Krigslyckan hade vänt och faran för att sovjetiska styrkor också skulle invadera Norge satte sin prägel på stämningen. Det stora offentliga mötet på slagfältet på pingstdagen öppnades av länspropagandaledaren Bjarne Steff, som efter att ha sjungit kampsången överlämnade talarstolen till länsborgmästare Tjersland, som efter att ha talat varmt om de stupade frontkämparna bad deltagarna att vända sig mot den minnestavla som hade rests mellan de stora ekarna - och med högra handen höjd resa sig upp och hedra de stupade med en tyst minut. Avdelningschef Myklebust sa i sin appell:
"I det ögonblicket är den bolsjevikiska världsrevolutionen inte längre en möjlighet utan en realitet. Då, mina kära landsmän, kommer ingen att fråga om ni har burit tomteluvor, rödstrumpor, gem, pins och så vidare."
2. pingstdagen var traditionellt den stora Borre-dagen, men 1944 ändrades programmet. Detta var dagen för sportspel och för det traditionella mötet med NSK.
NS kvinnoorganisation avslutade den sista pingsten med sitt stora möte, där många av deltagarna bar nationaldräkter. NSK:s nationella ledare Olga Bjoner tog tillfället i akt att frammana det kommunistiska spöket för sin publik och i sitt tal ägnade hon mycket tid åt att frammana en skräckbild där Borreparkens vackra omgivningar förvandlats till massgravar för tusentals norska män och kvinnor som avrättats med nackskott.
Intestad konvention 1945
Jag har inte kunnat hitta några förberedelser inför pingstmötet 1945. Det finns dock anledning att tro att det efter hösten 1944 förekom konflikter mellan NS och den tyska militären, som befäste landet runt Borre nationalpark med stora kanonställningar och lade ut minor i strandzonen.
Området vid Langgrunn, där Havarivernskolen ligger idag, användes också av ockupanterna (platsen kallas fortfarande i folkmun för MAZA, vilket står för Marinen Artillerie Zeugabteilung), så parken var som en skyddad ficka mellan militära installationer. Tyskarna betraktade Borre kyrka som ett möjligt landmärke i samband med bombräder på caenligt ett memo från Finn Thor Hannevig övervägde de att riva kyrkan eller måla den svart.
Efter påtryckningar från bland andra Hans Hannevig kom man överens om att kyrkan kunde täckas med granar. Denna insats kan ha räddat Borre kyrka, som hans far Christopher Hannevig hade köpt av greve Wedel av Jarlsberg 1903 och skänkt till sin hemby.
I den oundvikliga konflikten mellan krigföring och kulturarv fann de norska myndigheterna förvånansvärt ofta stöd hos en sektion av SS som kallades SS Ahnenerbe (förfädernas arv). Den leddes av Reichsführer-SS Heinrich Himmler själv. Han var angelägen om att bevara viktiga germanska minnen och kan ha hållit en skyddande hand över parken.
I teorin skulle rallyt 1945 ha varit ett tillfälle för NS att markera ett viktigt 10-årsjubileum. Frontkämparna hedrades med dödsrunor 1943 och med en stor minnesplatta 1944. Men Per Jahr, som var Quislings adjutant, känner inte till några planer på ett storskaligt firande: "Under 1945 var vi upptagna med annat."

Vidkun Quisling i talarstolen i samband med Borrestevnet 1942.

"1935 kallade Führern oss samman till det första lägret på Borrehaugene, och två dagar i strålande solsken med ett slutmöte där mer än 2.000 personer deltog gav oss tron på vår sak och styrkan att fortsätta."

Fåraherdinnan i Borre.

Guttehird extra tåg.

Tusenåriga ekar för den historiska traditionen vidare

År 1937 sammanföll pingsten med firandet av den 17 maj. Den 13 maj publicerade Fritt Folk en artikel om att NS inte hade kunnat hyra lokaler i Oslo och att man därför uppmanade så många som möjligt att stanna en extra dag i Vestfoldlägret för att kunna delta i 17 maj-paraden i Horten. Deltagarna uppmanades att ta med NS-flaggor och ungdomsfylkets solkorsbanner.
De uppmanades också att bära det rödgula 17 maj-bandet som partiet hade låtit tillverka när de deltog i tåget. Polisen i Horten passade på att söka igenom lägret för att kontrollera att lägerdeltagarna inte var uniformerade.
Drygt 500 personer hade samlats i Tusenårseika för att höra Quislings tal på annandag pingst. Han var uppenbarligen inspirerad av omgivningarna vid Eiken och utsikten över Inre hamnen, men talet präglades också av det minskande stödet för NS.
Chr. Knudsen, som är fylkesledare för NS i Telemark, använde också dagen till att berätta om Olavskorset och dess symboliska betydelse samt om den gamla norska hälsningsfras som NS har gjort till sin egen. Enligt Knudsens föredrag har den öppna, utsträckta handen alltid betytt att man kommer med vänskap.
"Denna hälsning har inte bara sin symboliska betydelse, utan är också ett mer praktiskt sätt att hälsa på än att svänga på hatten", säger Knudsen.

Under D-dagen anföll USA:s 9:e flygvapen de tyska försvarslinjerna vid Utah Beach, där denna B-26 nu finns.

"Deltagarna uppmanades att ta med NS-flaggor och ungdomslänets solkorsbanér."

Quisling framför Borre kyrka.

Bildkälla: USA:s federala regerings arkiv, Public Domain

"Solkorset, eller hjulkorset enligt arkeologisk terminologi, är den mest använda symbolen och används på 49 affischer."

Potatisskalning.

Campingplatser.

Nationalparken och Midgård.

Quisling framför Borre kyrka under paraden.

Quisling anländer - pojkarna inväntar inspektion.

"Efter kriget flyttade han och hans mor till den gamla prästgården i Jølster. Kyrkoherden dömdes till fängelse som frontkämpe."

Herdehundar

Quisling inspekterar härden.

och den nationella samlingen för ungdomslän och arbetsförmedling

Solkorset hämtades från vikingarna och användes som symbol för herden.

Nasjonal Samling hade ökat sitt medlemsantal till cirka 55.000 medlemmar 1943. Hirden var Nasjonal Samlings polisstyrka, som kan jämföras med det tyska SS. Hirden hade cirka 20.000 mer eller mindre aktiva medlemmar, men "kärnan" uppskattas ha varit cirka 8.500 medlemmar.

Namnet Hird användes redan 1934. Det syftar på livvakterna hos medeltida kungar och hövdingar. Hirden var på många sätt en grupp som fungerade som livvakt åt Vidkun Quisling och NS:s ledning. På 1930-talet var konflikterna mellan de politiska organisationerna ofta mycket skarpa och det förekom ofta slagsmål. Hirdens roll var att skydda Quisling i samband med valkampanjer och andra möten. Hirden hade ungefär samma struktur som SA och SS i Tyskland, och dessa två organisationer fungerade som förebilder. De var uniformerade, använde distinktioner och hade en kommandostruktur som var uppbyggd som militära enheter. Man använde sig av svärd, regementen och lag på samma sätt som den medeltida Hirden. Under kriget gav de också ut tidskriften Hirdmannen, där de propagerade för NS-ideologin och betonade Norges rätt till tidigare territorier som landet ockuperat under sin storhetstid. De ägnade sig också åt systematiskt antikommunistiskt och antijudiskt skrivande.
Anvar som blev medlem i Hirden var tvungen att svära en ed till Vidkun Quisling: "Jag svär dig, Vidkun Quisling, som överbefälhavare och ledare för det norska folket att vara trogen och modig, och lovar dig lydnad till döden, så hjälpe mig Gud."
Tör att jämföra kan vi konstatera att den inte skiljer sig nämnvärt från den ed som de tyska soldaterna tvingades avlägga:
"Jag svär inför Gud denna heliga ed som ledare för det tyska riket och folket, Adolf Hitler, överbefälhavare för de väpnade styrkorna. Jag ska visa ovillkorlig lydnad och som en modig soldat ska jag alltid vara beredd att ge mitt liv för denna ed."
Oppgiften var att fungera som hedersvakt vid stora möten och sammankomster. Medlemmarna var tränade och utbildade och de hade egna skolor där de utbildade ledare. Organisationen var mycket lik NSDAP:s Sturmabteilungen (SA). Från krigets början byggdes även en flygkår och en Hirdmarine upp. Från mars 1941 hade Hird polisiära befogenheter och betraktades som en del av Norges väpnade styrkor från augusti 1943.
Harmén som vaktsoldater
Många av Hirdens besättningar var fanatiska nazister och många av dem valdes ut för att tjänstgöra som vaktsoldater åt de östeuropeiska krigsfångar som sattes i tvångsarbete i Norge. Tyska officerare rapporterade att många av dem var mycket "ivriga" att tjänstgöra och använde brutalt våld mot fångarna. Tyskarna rapporterade att bajonetterna konfiskerades eftersom de ständigt användes för att sticka fångarna i ögonen och utföra svår tortyr. Detta framkom under rättegången mot många av boskapsskötarna. Det sägs att det förekom tävlingar mellan enskilda herdar om att döda flest fångar, varefter de gjorde en skåra i gevärskolven för var och en.
72 hirdmän deltog också i deportationen av judarna den 26 november 1942. De sägs ha varit särskilt angelägna om att tjänstgöra även här. Herdarna fick 20 norska kronor per jude, totalt 1 440 norska kronor. Den nationella herden och hans stab hade kontor på Tollbugata 10 i Oslo, alldeles intill Jonas Lies polisdepartement.
Hherden bestod av flera organisationer. Den översta organisationen var nationalgardet. Förutom att skydda den allmänna ordningen var de också aktiva i NS-propaganda. Den mest militaristiska enheten var Hirdvaktbataljonen, som bildades i januari 1942 efter förhandlingar mellan Thorvald Thronsen, chef för Rikshirden, och SS-Obergruppenführer Wilhelm Rediess, och namnet antogs i juni 1942. Efter kriget sade ledaren för norska legionen, Arthur Qvist, att förbandet ursprungligen hette Hirdvaktbataljonen. Fram till juni 1942 hette förbandet Den bevæpnede hirdbataljon, och i september 1942 bytte det namn till Vaktbataljon Norge. Från november 1942 var namnet SS-Vaktbataljon Nord och i januari 1943 ändrades det till SS-Vaktbataljon 6 Oslo. Den var också känd som Våpenhirden, och i maj 1945 fanns det många namn i omlopp.
Onitialt var Hirdvaktbataljonen avsedd för bevakning av industrianläggningar och infrastruktur samt för bevakning av utländska fångar. Officerare, vapen och kommandospråk skulle vara norska och uniformerna var de norska Hirduniformerna i grått. De värvade männen skulle tjänstgöra i sex månader, utan att behöva tjänstgöra vid fronten eller under tyskt militärt befäl. Utbildningen skulle ske på SS-lägret Grefsrud i Holmestrand, där ledningen skulle ha sitt högkvarter, och på Fredrikstens fästning i Halden. Efter kriget hävdade Hirden- och NS-ledare att Germanische Leitstelle och SS redan hade säkrat full kontroll över Hirdgardets bataljon under våren och sommaren 1942.
Førergarden var Vidkun Quislings personliga livvakt och Nasjonal Samlings paradavdelning. 150 utvalda män utgjorde bataljonen, som leddes av löjtnant Per Carlson och Sverre Henschien. Under de sista månaderna av kriget var Sophus Kahr chef. Gardet var direkt underställt Quisling. Det bildades 1942 och upplöstes vid krigsslutet i maj 1945. Organisatoriskt var Førergarden en enhet som tillhörde Hirden, NS:s paramilitära elittrupper. Garden bestod ursprungligen av två kompanier, men utökades till fyra under krigets gång.
En mindre organisation var Hirdens flygkår, som grundades 1942 och bestod av endast några tiotal soldater. De hade inga egna flygplan och överfördes till det tyska Luftwaffe under kriget. Planen var att de skulle utgöra ryggraden i det nya norska luftförsvaret. Kåren var den norska motsvarigheten till den tyska Nationalsozialistisches Flieger-Korps och hade som mål att utbilda piloter och flygbesättningar. HFK leddes av Reidar Aagaard 1942, Erling W. Eliassen från 1942 till 1944 och Per Carlson från 1944 till 1945.
Hirdmarinen
Planserna för att sätta upp ett marinförband inom armén var klara redan hösten 1940, men blockerades av den tyska flottan, Kriegsmarine, som ville ha full kontroll över havet och inte tillät några självständiga båtar i norska vatten. Det var först våren 1942 som Nasjonal Samling lyckades förhandla fram ett avtal med tyskarna. Trots att de fortfarande inte tillät en beväpnad marinstyrka blev det möjligt att etablera Hirdmarine.
Hirdmarinen bildades formellt den 5 maj 1942 som ett departement under Reichshirden och blev i oktober samma år ett eget departement direkt underställt arméchefen. Besättningarna kom från andra delar av armén och hösten 1942 uppgick de till cirka 50 man. Året därpå hade antalet ökat till cirka 400, fördelade på sju avdelningar över hela landet.
Onder sommaren var Hirdmarinen engagerad i sjötjänst, medan vintern ägnades åt utbildning i navigation, sjömanskap, första hjälpen och signalering. Dessutom anordnades politisk utbildning, ideologiska kurser och fysisk träning. Man rekvirerade en gammal segelbåt, HMD Viking 1, som man ägnade tid åt att renovera, och från slutet av 1942 hade man även en äldre livbåt, HMD Viken, stationerad i Horten. Senare övertog man ett segelfartyg som fick namnet HM8.
Sommeraktiviteterna var bland annat segling i Oslofjorden, där man sjöng kampsånger och lärde sig sjömanskap. Medlemmarna kunde också använda båtarna för fritidsaktiviteter. Under den påtvingade evakueringen från Finnmark i augusti 1944 deltog Hirdmarinens besättningar och bemannade fartyg som transporterade evakuerade från Lyngen och Tromsö till Trondheim.
Flera medlemmar av Hirdmarinen gick vidare till annan tysk tjänst. Mellan 200 och 400 norrmän tog värvning i den tyska flottan, många av dem i Hirdmarinen. En del utförde också uppdrag för den tyska underrättelsetjänsten och säkerhetspolisen.
Hirdmarinens uniform var blå med dubbelknäppt kavaj, brun skjorta och svart slips. De bar Hirdmarinen-märket på uniformsmössan och på vänster arm.
Ken vinthund
Kvinnehirden grundades 1934 under namnet Specialavdelingens Sanitet och blev en viktig del av den nationalsocialistiska kvinnorörelsen, som ingick i National Unity Women's Organisation. Kvinnornas herde rekryterade både NS-medlemmar och andra kvinnor. Nya medlemmar genomgick en fyra månader lång praktikperiod med utbildning i ideologi, första hjälpen och catering. Icke-medlemmar i NS förväntades ansöka om medlemskap i partiet när de anslöt sig till organisationen.
Khirdens verksamhet bestod till stor del av organisatoriskt arbete såsom studiecirklar, talarkurser och propagandatjänster. Kvinnorna skulle stödja männen i derasderas kamp vid fronten, som makar, söner, bröder eller fäder. Herdinnorna utbildades också i sanitets- och lotteritjänster. Många gick i tjänst hos tyska Röda Korset och blev "frontsystrar" hos tyska SS-förband.
I Norge stod de för sjukvård och catering vid nazisternas möten och evenemang och deltog i gymnastikuppvisningar vid idrottsevenemang. De samlade in julpaket till frontsoldaterna och i Oslo inrättade de sy- och stoppningscentraler där manliga medlemmar kunde få hjälp med kläder. Mot slutet av kriget fokuserade de på sorgearbete och stödde NS-familjer som hade förlorat sina söner.
Riktlinjerna för kvinnliga hirdmedlemmar var bland annat att undvika utländska influenser: inget smink, begränsad användning av alkohol och cigaretter samt ingen amerikansk musik. Kvinnorna skulle vara starka, men inte maskulina, och sågs som viktiga i kampen för hem, familj och ras. Med männen vid fronten förväntades kvinnorna ta på sig fler uppgifter i hemmet, och kvinnogillet framförde flera krav som kurser för förstföderskor, gratis tandvård och läkarundersökningar för skolbarn samt barnbidrag för alla familjer 1944. De var också engagerade i att driva semesterhem för nyblivna mammor och småbarnsmammor.
De förväntades inte bära vapen eller delta i strider, men politiskt var de ofta lika lojala och engagerade som sina manliga kollegor och många fungerade som informatörer.
Många av medlemmarna i kvinnogillet dömdes efter kriget.
När det inte bara de vuxna som ska nazifieras måste även barnen tidigt daltas med. Därför var NS Ungdomsfylking (NSUF) bildades i augusti 1933, ungefär samtidigt som NS grundades som parti. Det var partiets organisation för barn och ungdomar i åldern tio till arton år. Den hade den tyska Hitlerjugend som förebild och syftade till att fostra norska ungdomar på ett fascistiskt nationalsocialistiskt sätt. NSUF leddes av juridikstudenten Rolf Jørgen Fulgesang. Han skulle senare bli minister i Quislings regering. 1933 hette organisationen Den nasjonale Ungdomsfylking och hade under sitt första år cirka 200 medlemmar. Organisationen bytte snabbt namn till NS Ungdomsfylking.
Ungdomsfylking var uppdelad i Unghirden för pojkar i åldern tio till fjorton år. Dessutom fanns Gjentehirden (Jentehirden) för flickor i åldern tio till fjorton år. De höll veckomöten och ägnade sig åt olika aktiviteter, men ideologisk skolning stod definitivt på agendan. Här skulle man indoktrineras redan från barnsben. Båda dessa organisationer var modellerade efter Hitlerjugend-organisationerna. Flera medlemmar i Gutte- och Gjentehirden dömdes i rättsuppgörelsen efter kriget. Gjentehirdens uppgift var att lära barnen i Småhirden att dansa och göra utflykter. Detta kan påminna om scoutrörelsen.
Den lägsta nivån var Småhirden, som bestod av pojkar och flickor i åldrarna fyra till nio år. Småhirden var underordnad Kvinnehirden och ansvarade för deras verksamhet. Barnen träffades en gång i veckan för att göra gymnastik, höra sagor och lära sig sånger. Det var föräldrarna som skrev in barnen, vilket ofta skedde efter påtryckningar från omgivningen. Det hände ofta att föräldrarna vägrade och blev arresterade av statspolisen. Särskilt i kommuner med mycket ivriga NS-borgmästare var trycket stort.
Oherdens organisation, från riksherden ända ner till den lille herden, visar hur nazifierat samhället skulle bli under Quisling. Med Tyskland och NSDAP:s modell av ett uniformerat samhälle, med hjärntvättade och lydiga medborgare som skulle svära trohet till Vidkun Quisling, skulle NS bygga upp samhället på nytt. Det fanns inget i det norska samhället som tydde på att norrmännen skulle anpassa sig till ett sådant system. Herdarna var hatade och förblev en minoritet av befolkningen. De blev ofta mobbade och trakasserade av andra norrmän. Det blev så småningom olagligt att mobba tyska soldater och NS-medlemmar. Om man gjorde det kunde statspolisen arrestera en, med alla de konsekvenser det medförde.
Hirdens Bedriftsvern (HBV) och Hirdens Hirdens larmenhet (HAE)
Hirdens Bedriftsvern var en militariserad avdelning som inrättades sommaren 1944, efter att Karl Marthinsen genomfört en stor omorganisation av Hirden på tyskarnas begäran. Den norska motståndskampen intensifierades och under 1943 och 1944 hade Kompani Linge, Milorg och Osvald-gruppa, förutom andra motståndsgrupper, genomfört flera framgångsrika operationer mot vitala mål i Norge. Det fanns därför ett behov av att stärka säkerheten för fabriker, kraftverk, infrastruktur och kontor som var viktiga för ockupationsmakten.
Dessutom måste tyskarna nu börja dra tillbaka ett antal tyska förband från ockupationstjänsten i Norge och sätta in dem vid fronten i Europa.
Karl Marthinsen utsågs den 21 juni 1944 till chef för Hirden, utöver statspolisen och säkerhetspolisen. Hans mål var att utbilda Hirden för att kunna genomföra militära operationer oberoende av tyskarna. Hirden skulle kunna stödja statspolisen och Wehrmacht om det behövdes. För att kunna sätta upp nya stridsenheter behövde NS de mest fanatiska och lojala männen. Helst före detta frontkämpar med krigserfarenhet.
Det skapades två nya avdelningar: Hirdens Bedriftsvern och Hirdens Alarmenhet. Båda enheterna skulle vara beväpnade och tränade för strid. Marthinsen menade att Bedriftsvern i första hand skulle hålla vakt och säkra viktiga punkter. Alarmenheten skulle vara den enhet som gick i strid mot motståndsrörelsen och bestod därför mestadels av tidigare frontkämpar. De första soldaterna hade redan före jul 1943 kallats in till Grefsruds läger nära Holmestrand. De fick sina egna officersskolor och läger där utbildningen ägde rum. Hittills under kriget hade tyskarna inte tillåtit att armén beväpnades, men nu såg de behovet.
Karl Marthinsen blev nu en av de mäktigaste männen i Norge. Han hade nu full kontroll över Herden, som var soldaterna i den nationella samlingen, en del av statspolisen och säkerhetspolisen. Vid denna tidpunkt i kriget hade många av nationalsocialisterna i Norge insett att Tyskland höll på att förlora på alla fronter. Det räckte med att läsa tidningarna för att inse att det gick åt fel håll. Hirden hade förlorat mycket hopp, eftersom de inte hade tillåtits bära vapen och slå tillbaka den motståndsrörelse som hela tiden dök upp. Naturligtvis hade de också lagt märke till de antityska och antinationalsocialistiska attityderna bland de flesta norrmän, och detta skrämde dem. En annan sak som skrämde många i Nasjonal Samlings myndigheter var att Karl Marthinsen nu hade makten över liv och död i Norge. Han kunde när som helst, var som helst och när det passade honom, ta initiativ till arresteringar, fängslanden och avrättningar. Minsta lilla förseelse kunde leda till fängelse, tortyr och i värsta fall döden.
I ett tal den 25 september 1944 sade Marthinsen "Vi behöver inte längre gå till fronten, fronten har kommit till oss!"
Det beslutades att Quisling skulle godkänna operationerna och att de två förbanden skulle kunna operera självständigt, men också kunna underställas Wehrmacht eller andra tyska förband.
Fhirdens körskola flyttades till Kongsvinger fästning så att tyska SS och Hirden fick en gemensam körskola. Banden mellan SS och Hirden blev därmed allt tätare.
De första avdelningarna av Hirdens Bedriftsvern var klara i Holmestrand den 13-14 april 1944. De placerades ut runt om i norska städer och vid viktiga anläggningar. Våren 1945 hade antalet män i de två enheterna nått cirka 1.500. De fick så småningom gröna fältuniformer som fick dem att se ut nästan exakt som tyska Wehrmacht-soldater. De bar örnen som mössmärke och arméns märke i silver och svart på höger arm.
Hirdens larmenhet hade ett träningsläger på Dokka i Nordre Land. Utbildningen var som en vanlig militärutbildning och innehöll dessutom ideologisk skolning. Judarna och bolsjevikerna var den stora faran som nu hotade våra gränser. Våldsretorik och propaganda användes i rekryteringen. Falsk information spreds om att den norska regeringen hade gjort en överenskommelse med de allierade om att ryssarna skulle styra landet och ta över den nordligaste delen. Resten avresten av Norge skulle styras under bolsjevikernas ledning. Det skulle bli brutala övergrepp mot befolkningen med systematiska våldtäkter av alla kvinnor och mord på alla män som gjorde motstånd.
Vinvasionen ägde rum i många städer: Tønsberg, Oslo, Høyanger, Kristiansand, Bergen, Stavanger, Drammen och Skien.
Att det norska motståndet ökade märktes tydligt av de hirdmän och -kvinnor som deltog. Mycket ofta möttes de av stängda dörrar i butikerna när de anlände. De insåg också att butikerna inte hade de varor de frågade efter. Ingen ville sitta bredvid dem på bussen och de fick höra förolämpningar. De upptäckte att om de gick på bio så reste sig andra och gick därifrån. Därför inrättades Shepherd's Care Service, som bestod av kvinnor som gav dem mat, biobesök och varor som de annars hade svårt att få tag på. Kvinnornas herdeberedskapskår var också en organisation som såg dagens ljus sommaren 1944. Denna skulle svara för sanitet och förplägnad åt Herdarnas Företagsskydd och Herdarnas Larmenhet.
Karl Marthinsens fanatiska inställning och hans uppvigling till inbördeskrig i Norge gjorde att Milorg beslutade att likvidera Marthinsen den 8 februari 1945. Man visste att det skulle bli repressalier, men hans extrema agitation gjorde att han måste elimineras. Marthinsen sköts i sin bil på väg till jobbet på Blindernveien i Oslo. Skyttarna var från Operation Buzzard, en tvåmannagrupp i Oslo-gänget, tillsatt av chefen för SOE:s skandinaviska sektion, John Skinner Wilson, med syfte att likvidera informatörer och torterare i Norge. Gruppen ska ha bestått av Andreas Aubert och Henrik Hop. Dessutom fick de hjälp av andra i Oslogänget. Uppdraget var så viktigt att till och med Jens Chr. Hauge stannade i närheten under attentatet, utan att på något sätt delta i skjutningen.
Det kom en reaktion från tyskarna och den nationella samlingsregeringen. som hämnd arresterades 34 slumpmässigt utvalda norrmän och 29 avrättades inom några dagar.
Germanske SS Norge
Detta var en avdelning som var underställd Germanska SS, men som bestod av norrmän. Formellt var det en underavdelning till NS, men i praktiken var det en avdelning under Himmlers SS i Tyskland. Avdelningen inrättades den 21 juli 1942 och Jonas Lie och Sverre Riisnæs var några av nyckelpersonerna.
Germanske SS Norge användes av tyskarna på exakt samma sätt som de reguljära tyska och utländska SS-enheterna. De användes ofta för att jaga partisaner och avrätta oskyldiga civila. Avdelningen ansågs vara mer tyskvänlig än NS och framstod därför som en rivaliserande organisation till NS. Den var ideologiskt mycket mer nazifierad än Hirden och tog nazismens rasistiska aspekt längre än vad Quisling ursprungligen ville.
Germanske SS Norge var enligt stadgarna tänkt att vara en ideologisk och kulturell organisation som skulle fungera som en "länk mellan de germanska folken och leda utvecklingen av den storgermanska förbindelsen". Lie och Riisnæs hoppades framför allt att Germanske SS Norge skulle besätta nyckelpositioner i samhället om tyskarna vann världskriget och makten övergick till Vidkun Quisling och NS.
Alla medlemmar i det tidigare, misslyckade norska SS överfördes automatiskt till den nya enheten, German SS Norway (GSSN). För att bli medlem i GSSN var man tvungen att uppfylla raskriterier och antingen vara medlem i Nasjonal Samling eller ha minst ett års tjänstgöring i Waffen-SS. Efter antagningen skickades medlemmarna till Kongsvinger fästning för en fyra veckor lång kurs som innehöll politisk och ideologisk indoktrinering. Kursen omfattade elva obligatoriska föreläsningar med titlar som "Judendomen", "Frimureriet som ett verktyg för judendomen" och "Den vetenskapliga grunden för den nationalsocialistiska världsbilden". Hösten 1942 marscherade de första enheterna från tyska SS Norge genom stadens gator, med många före detta frontkämpar i sina led.
Den 26 november 1942 deltog 30 män från GSSN i en arrestering av judar i Oslo. Under operationen fördes judarna direkt till pir 1 i Oslos hamn, där fartyget DS Donau väntade. Sammanlagt 532 judar deporterades med DS Donau till Tyskland och Auschwitz. Endast åtta av de deporterade överlevde.
Vår 1943 registrerades cirka 700 aktiva medlemmar, men när de uppmuntrades att anmäla sig till fronttjänsten senare samma år var det mycket få som gjorde det. År 1944 hade medlemsantalet ökat till cirka 1.200. Även om GSSN inte nådde upp till samma medlemsantal som i Danmark och Belgien betraktade de sig som en elit inom det nationalsocialistiska Norge.
Arbeidstjenesten
NS organiserade också NS Arbeidstjeneste, eller AT, som var en samhällstjänst där ungdomar fick utföra manuellt arbete i samhällets tjänst. Detta var en kopia av den tyska Reichsarbeidsdienst och något liknande som fanns i Italien. Förvaltningsrådet hade initierat en liknande arbetstjänst för att hjälpa till inom jord- och skogsbruk samt byggnadsverksamhet. Denna tjänst fortsatte under den nya ordningen från den 25 september 1940 och placerades under ministeriet för arbetstjänst och sport, under Axel Stang. Den var obligatorisk för alla män i värnpliktsåldern. Från och med 1943 var även kvinnor skyldiga att delta i denna tjänst.
Detta ministerium var indelat i tre avdelningar, varav en var Arbetsförmedlingens centralorganisation. Det var inte en vanlig departemental avdelning utan en organisation efter militärt mönster med sex avdelningar under ledning av general Carl Frølich Hanssen. År 1949 dömdes han till sju års fängelse för sina aktiviteter under andra världskriget. Ministeriet använde arbetsförmedlingen som ett verktyg för att genomföra den nazistiska regimens politik. Från april 1941 var chefen medlem i NS och vid årsskiftet 1944-1945 var 90 procent av stabsofficerarna partimedlemmar. Många officerare som tjänstgjort i AT under kriget fick fortsätta i Försvarsmakten efter kriget.
De som tjänstgjorde i arbetstjänsten hade en egen arbetstjänstbok, som fungerade som en vanlig mönstringsbok. Arbetstjänsten var uppdelad i avdelningar med cirka 150 man i varje och manskapet bodde i baracker. Alla var utrustade med spadar, som användes både till arbete och som vapen i militära förband. Man paraderade och höll vakt med spaden och vid bråk beordrades man att slå med den. I övrigt var AT obeväpnat.
På dagarna arbetade de med vägbyggen och pionjärarbete för att hjälpa nybyggare att utveckla sina gårdar. A Svit användes också för skogsavverkning i Enare/Enare i Finland och AT-förband användes i hjälporganisationen vid evakueringen av Finnmark.
Kwinning Labour Service (KAT) hjälpte till inom jordbruket. Det fanns också kurser i lägren, till exempel i hushållning. För både män och kvinnor lade tjänsten stor vikt vid kulturella program.
Totaligt var mer än 50.000 män och pojkar inskrivna och tjänstgjorde i ATR, medan endast cirka 3.000 kvinnor anslöt sig.

Quisling och Oliver Møystad inspekterar Reichshirden i Holmestrand.

Affischer användes i rekryteringen till Hirden.

Förarens emblem.

Quisling inspekterar Hirdmarinen.

Emblemet för den kvinnliga herden.

Quisling möter den kvinnliga herden.

"Bland riktlinjerna för kvinnliga hirdmedlemmar ingick att undvika utländska influenser: inget smink, begränsad användning av alkohol och cigaretter och ingen amerikansk musik."

Marie och Gulbrand Lunde håller kurser för Gjentehirden.

Nationell sammankomst Ungdomslän

"Herdarna hade förlorat mycket hopp, eftersom de inte hade fått bära vapen och slagit tillbaka den motståndsrörelse som hela tiden dök upp."

Girl Shepherd marscherar i Oslo.

Inspektion vid Slottsplassen den 16-17 maj 1943.

Två små flickor från Småhirden.

DS Spes.

"Den 26 november 1942 deltog 30 man från GSSN i gripandet av judar i Oslo. Under aktionen fördes judarna direkt till pir 1 i Oslos hamn, där fartyget DS Donau stod redo."

Hirdens Bedriftsvern marscherar på Slottsplassen 1944.

Uppställning med arbetsförmedlingen.

inspektion vid Slottsplassen den 16-17 maj 1943.

Slaget vid Haglebu

Singapore 1941

Slaget vid

Avenbok

Torsdagen den 26 april 1945

PLUTONCHEFSKURS: Från en av de större plutonchefskurserna i BA 4. Denna kurs kom till användning i Eggedal i april 1945.
Foto och bildtext: Norska Hjemmefrontmuseet.

Frank Magnes

Orsaken till striderna vid Haglebuvannet torsdagen den 26 april 1945 var att tyskarna misstänkte en luftlandsättning och ville rulla upp Milorg. Två soldater från Milorg, som var på lagledarkurs på Haglebu, var direkt inblandade i striderna och deras ledare, löjtnant Peter Fredrik Holst, var mer än redo för strid. På den tyska sidan fanns cirka 40 soldater - cirka 20 tyskar och 20 norska skidskyttar från SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Den tragiska och onödiga striden slutade med sju dödsoffer på båda sidor.

Kåre Olav Solhjell säger i sin bok Krigsår i Hallingdalatt "med Leif Levorsen som ledare hade vi knappast haft ett Haglebus-team". Levorsen var andreman på BA 4:s bas Elg och under striderna vid Haglebu befann han sig på Rustandstølen, där han höll kurs för truppbefäl från Hallingdal. Striderna vid Haglebu borde därför inte ha ägt rum, men det verkar som om ledningen vid Elg, med löjtnant Peter Fredrik Holst i spetsen, faktiskt ville gå i strid med tyska styrkor.
För övrigt var slaget vid Haglebu det näst sista slaget mellan tyska och norska styrkor på norsk mark under andra världskriget.
De norska frontsoldaterna från Skijegerbataljonen, som hade återvänt hem från Finland julen 1944, ville inte vara med om några situationer där det kunde förekomma strider mot norrmän. Soldaterna från 3:e SS-poliskompaniet och Skijägerbataljonen hade inkallats till den nybildade SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Rekryter som ursprungligen var avsedda för Finland placerades också i bataljon 506. Veteranerna från Skijägerbataljonen ville bli hemförlovade och absolut inte riskera att hamna i strid med sina egna landsmän!
Haglebu är en gård som ligger i norra änden av Haglebuvannet i fjällbyn Eggedal högst upp i Sigdal kommun i Buskerud. Väster om Haglebuvannet tornar det 1278 meter höga berget Haglebunatten upp sig. I mitten av sjön ligger en udde som lokalt kallas Gråntangen och som skjuter ut i vattnet från den västra sidan. Två högar nämns i boken. Den ena är kullen nedanför Haglebunatten (nedan kallad kulle 1) och den andra kullen är där dagens minnesbyggnad ligger (nedan kallad Bautahaugen). 	     Strax norr om Bautahaugen låg en hydda kallad Mowinckelhytta, men idag syns endast ringmuren på platsen. Milorgs trupp 2, med sina tre lag, var förlagd till Gråntangen. På gamla kartor var de placerade med följande utgångsläge: Lag 1 MG-position 1 var vid Mowinckelhytta. Team 2 MG-position 2 låg vid Haug 1. Team 3 MG-position 3, som är den position som hittades vid en expedition till slagfältet hösten 2015, ligger en bit norr om den lilla sjön vid Gråntangen. Där hade Milorg placerat ut en kulspruta av typen Brengun. Utgångsläget för lag 1 och 3 var med en skjutsektor mot vägen på östra sidan av sjön och lag 2 hade en skjutsektor söderut mot myren. Under striderna var de tvungna att byta eldsektor, så lag 1 riktade sin kulspruta mot samma myrmark som lag 2. Lag 3 öppnade senare eld mot myrmarken sydost om vattnet vid Gråntangen. På den östra sidan av vattnet låg trupp 1 med tre grupper.
Milorgs högkvarter var en hydda kallad "Ambassaden", belägen på bergssluttningen vid sjöns norra ände. Haglebuvannet och Eggedal ligger 16,6 kilometer från varandra och Bromma i Hallingdal ligger 19,6 kilometer från Haglebuvannet. Väderstatistiken för torsdagen den 26 april 1945, upptagen vid Nesbyen mätstation, som ligger 26 kilometer från Haglebuvannet, visar en temperatur på minus 0,6 °C och en medeltemperatur på plus 4,7 °C. Det var molntäcke och 0,0 mm nederbörd.
Före slaget Oskar Hasselknippe, tidigare redaktör på VG, var kusin till Leif Hasselknippe. Här fanns motsägelser, eftersom Leif var på den tyska sidan under slaget, medan Oskar var distriktschef för Milorgs division D-14, som omfattade västra Uppland, Ådal, Hallingdal och delar av Buskerud.
Special Operations Executive (SOE) i England ville etablera fem Billeting Areas (BA) i Norge, och dessa var Bjørn, Elg, Orm, Varg och Hjort. Varg skulle verka i Setesdalregionen, Orm var avsedd för Trysilområdet och österut och Hjort skulle verka i Indre Trøndelag mot den svenska gränsen. De skulle bemannas med specialiserade förband som skulle utföra sabotage bakom frontlinjen om tyskarna inte kapitulerade i den förestående tyska kapitulationen. Det antogs att britterna först skulle ockupera Västnorge och att dessa baser skulle utgöra en slags gerilla bakom fronten under brittiskt befäl. Det var dock bara Bjørn och Elg som kom i aktiv tjänst. Bjørn täckte området kring Voss och västerut, medan Elg täckte området kring Vassfaret.
För att bygga upp Elg utsågs Paul M. Strande till befälhavare och han landade med fallskärm i Vassfaret hösten 1944. Strande ville sedan att Hasselknippe skulle lämna över sin besättning till bas Elg, men Hasselknippe motsatte sig detta och meningsskiljaktigheter uppstod mellan dem. Elg var tänkt att ha en styrka på cirka 2.000 man och det var omöjligt att uppnå utan att överföra manskap från Milorg. Elg etablerades i augusti 1944. Områdesbefälhavaren för D-14.2, Erling Lorentzen, var skeptisk till livsmedelsförsörjning, skidspår etc. Man måste tänka på säkerheten och han ville ha kortare kurser.
Hasselknippe ville inte lämna över besättningar från Milorg eftersom denna organisation var uppbyggd med celler om cirka sex man som fick förnödenheter lokalt. Det norska försvarets överkommando (FO) i Strande ville däremot ha en större styrka stående i Vassfaret. En engelsk underrättelseofficer vid namn Wilson var den som drog i trådarna bakom FO. Han var ansvarig för planerna, och FO var underordnat britterna. Det fanns goda skäl att frukta en konfrontation med tyskarna på grund av den stora permanenta styrkan med Moose.
Oenigheten kulminerade i ett möte i Sokna den 14 januari 1945, varefter Hasselknippe blev inbjuden till London. Där kom han över ett telegram från Strande, i vilket han uppmanade FO att hålla Hasselknippe tillbaka tills kriget var över. Chefen för Milorg i Norge, Jens Chr. Hauge, som deltog i mötet, frågade vad som skulle hända om tyskarna hade trafikkontrollen och fick till svar att "vi skulle skjuta oss igenom".
Nya riktlinjer I slutet av mars 1945 inleddes förhandlingar mellan Wehrmacht och de allierade om tysk kapitulation. Förutsättningen var att Wehrmacht först skulle avväpna SS, Abwehr och tyska polisavdelningar, som Gestapo. Därefter skulle tyskarna samlas i läger och lämna över sina vapen, och de skulle också acceptera att Milorg höll vakt vid dessa läger. Det var också en förutsättning att de norska soldaterna skulle vara disciplinerade. Därför skickades ett brev från den centrala ledningen (SL) till områdesbefälhavarna inom Milorg. En av punkterna var att det inte skulle förekomma några strider med tyska styrkor, utan snarare undvikas. När det gällde NS-organisationer som Hirdens Alarmenhet (HAE), Nasjonal Samlings Ungdoms Fylking (NSUF) och liknande skulle man dock försvara sig om utgången såg ut att bli gynnsam.
FO ville inte ha några skärmytslingar mellan tyska och norska styrkor. Den 9 april 1945 skickades ett långt brev från försvarsstaben i London till basen i Haglebu. Knut Fosse återger detta i sin bok Motståndsrörelsen i Modum och Eggedal: "2. ... Vi är alla överens om att en period av militärdiktatur skulle vara olycklig, och vi i hemmastyrkorna måste vara de första att avstå från att göra något dumt som kan leda till ett sådant ogynnsamt alternativ. Jag ber er att understryka för alla era medarbetare att, även om situationen skulle erbjuda gynnsamma möjligheter, attacker mot fienden inte under några omständigheter får genomföras utan order från distriktsledningen. Jag ber er att se till att disciplin och ordning alltid råder bland cellkamrater och män i beredskapspositioner. 3. Vi har fått order från FO att tyska patruller för närvarande inte får angripas, såvida det inte sker i rent självförsvar. 5. Följande kommer att behandlas med största försiktighet: Som ett led i den intensifierade kampen mot tyskarnas ständiga brott mot folkrätten under ockupationen skall förberedelser göras för repressalier av militär karaktär. En av dessa förberedelser skall bestå i att planera förstörelsen av alla tyska luftvärnsposter, bro- och järnvägsvakter samt mindre utposter som distriktet anser sig kunna inta. Endast er stab bör känna till att detta kommer att vara en gemensam operation och att de olika uppgifterna därför måste fördelas på olika enheter. Senast den 20 april måste ni meddela oss vilka mål ni har valt och hur många man ni avser att avdela till varje mål, varefter ni kommer att få detaljerad information om operationens genomförande. 6. Som en del av kampen mot förrädarna kommer en aktion att planeras mot avdelningar och avdelningar och individer som tillhör statspolisen, Shepherd och Shepherds Corporate Defence. Detsamma gäller detta som nämnts under punkt 5, med en uppgift som ska skickas hit senast den 20 april med namngivna personer."
Männen i bas Elg var avskilda från Milorg och direkt underställda FO och de allierade i London, och skärmytslingen vid Haglebu innebar att Milorgs befälhavare, Jens Chr. Hauge, hade svårt att förklara för tyskarna att man brutit mot de riktlinjer som skulle leda till en smärtfri kapitulation från tysk sida. "De norska hemvärnsmännen skulle skydda Norge mot tyska övergrepp, [de] skulle inte göra något som kunde äventyra kapitulationen.".
Upptakten till skärmytslingen den 26:e var att idrottsinstruktören Erling Nilsen, lensmannen Horgen och en tredje person var på tiurjakt vid Djupsjøen. Syftet var egentligen att undersöka aktivitet från Milorgs sida. De hade hört ett flyganfall och larmat hjordarnas alarmenhet, HAE, under ledning av hjordchefen i Buskerud, Andreas Østgaard. Han genomförde sedan en razzia i Eggedal på kvällen den 24 april tillsammans med löjtnant Dagfinn Henriksen, Erling Nilsen och Knut Gamborg Nilsen. De åkte direkt till Besserud gård klockan 23.00, där folk fortfarande var uppe. Bonden berättade att de väntade på att en ko skulle kalva och att det var anledningen till att de inte hade gått och lagt sig. "Jag vill se den där kon!" utbrast Julius Braathen, veterinär och medlem i HAE. Det visade sig att det inte fanns någon kalvfärdig ko i ladugården, och Knut Besserud, som var den lokala Milorg-ledaren, togs in för förhör. Han såg sin chans att fly, och i tumultet som uppstod avlossades skott mot honom. Inget av skotten träffade honom dock och han kom undan. Det var mycket oväsen och plötsligt hördes rörelser från andra våningen där tre män upptäcktes. När männen undersöktes närmare fann man engelska cigaretter och det var naturligt att tro att dessa kommit från luftlandsättningar i området.
Löjtnant Henriksen slog en av fångarna med ett läderbälte, men Østgaard ansåg att de var tvungna att gå till väga på rätt sätt. Han förhörde den som verkade mest nervös, och snart kom det fram uppgifter om att det fanns ett vapenförråd i Haglebu.
Detta ledde till en razzia i Kirkebygda i Eggedal den 25:e, där 13 män greps och fördes till Drammen. En del av HAE, under ledning av Andreas Østgaard, genomförde därefter en razzia på gården Medalen, som ligger halvvägs mellan Eggedal och Haglebu. Där fanns ett 20-tal par skidor märkta med namn och adress på vart skidorna skulle skickas. På ett av paren stod bland annat namnet Mowinckel skrivet. På så sätt fick HAE namnen på 20 av deltagarna i kursen på Haglebu.
Vapen och besättning  Bland de tyska styrkorna fanns ett 20-tal norrmän som hade anmält sig som skidjägare. Dessa ungdomar (rekryter) kom huvudsakligen från NSUF, och de var grupperade tillsammans i ett företag som kallades NSUF Company. Rekryterna hade dock inte hunnit till östfronten i Finland, eftersom finländarna den 4 september 1944 ingått vapenstillestånd med Sovjetunionen. De hamnade i Skijägerbataljonen när de tog värvning, men tvingades sedan in i en nybildad bataljon med namnet SS-Polizei-Schijäger-Batallion 506 i januari/februari 1945. Det var Obersturmbannführer Egil Hoel som blev bataljonschef för denna bataljon efter att bataljonschefen för skidjägarbataljonen i Finland, Frode Halle, vägrat att ta på sig denna roll. I bataljon 506 ingick även resterna av den jägarbataljon som besegrades vid Hasselmann och Kaprolat, tyska ställningar i Karelen, den 25-26 juni 1944. Dessa veteraner omplacerades till olika platser, men ingen av dem fanns i Haglebu. Endast Helge Staff, Anders Juel Bang och Tom Henry Zachariassen hade tjänstgjort vid fronten. Den troligen siste överlevande på den tyska sidan, Jostein Berge, räknas här som skidjägare, men han hade aldrig tjänstgjort vid fronten.
Milorgs styrka Den totala styrkan var 100 man, varav 15 var icke stridande. I täten gick kompanichefen löjtnant P. F. Holstandreman och chef för 1:a plutonen fänrik S. Løvskogen, plutonchef för 2:a plutonen K. Langum, sambandsofficer sergeant A. Thon, sjukvårdare fänrik K. Urdal, kvartermästare R. Saatvedt samt biträdande instruktörer E. Berg och R. Langum. Pluton 1 hade 29 man i 3 lag (9-9-10) plus 1 sambandsofficer och därutöver 1 lag om 11 man bestående av 3 interner, kockar och lägerarbetare. Skvadron 2 hade 27 man i 3 lag (10-10-7) plus 1 sambandsofficer, dvs 28 man.
Hirden hirdens föregångare, den s.k. Specialavdelingen, bildades i Norge 1933 och var Nasjonal Samlings stridsenhet och paramilitära organisation. Organisationen bytte namn till Hirden i september 1934. De utbildade egna elitförband som tillsammans med tyska soldater och norsk polis agerade mot den norska motståndsrörelsen. Flera av organisationens medlemmar var veteraner från striderna under de ödesdigra aprildagarna 1940. Som soldater och krigare kämpade de i norska uniformer för sitt land mot tyska angripare. I exilsamhällena i London och Stockholm kallades herdarna för förrädare.
Två specialiserade avdelningar inrättades, Hirdens Bedriftsvern och Hirdens Alarmenhet, förkortat HAE. "Huvuduppgifterna är att bekämpa sabotage, motståndsverksamhet och andra politiska brott på ett hårdare och mer kraftfullt sätt än tidigare." Till skillnad från Hirdens Bedriftsvern var HAE en akutavdelning.
Torsdagen den 26 april 1945 hAE hade övernattat på vårdcentralen (Vikersunds bad) natten till den 26 april. Tidigt på morgonen lämnade en 30-sitsig buss Helseheimen med personer från HAE ombord, inklusive några tyskar. Dessutom transporterades sju team om tio man från den kombinerade norsk/tyska polisstyrkan, inklusive norska skidjägare, i ombyggda bilar med lastbilsflak. Det innebär att det fanns cirka 20 skidjägare i Haglebu och cirka 15 uppe i Numedalsfjella. De körde så långt de kunde upp i Eggedal och bilarna och bussen körde upp till Medalens gård där de parkerades vid 7-tiden på morgonen.
Efter de senaste dagarnas tumult i Eggedal hade de norska Milorg-styrkorna placerat ut en vaktpost, Helge Medalen, på gården Medalen. Han sprang så fort han kunde och rapporterade till löjtnant Peter Fr. Holst att cirka 100 tyskar hade omringat gården. Deltagarna i det norska lägret var gruppchefer som delades in i grupper om sex till tio man. Lagledarkursen hade startat söndagen den 15 april med 80 man organiserade som ett kompani (efter avslutad utbildning skulle de återvända till sina respektive områden och utbilda sina egna lag). I samband med detta reste cirka 90 man från Nedre Buskerud och Nordre Vestfold med tåg till Åmot station. De kördes sedan i två eller tre vanliga bussar upp till Eggedal. Detta uppmärksammades och ledde till uppklarande verksamhet från tysk och norsk/nazistisk sida.
I ett tal till besättningen på kursens första dag sa Holst: "Nu har vi dragit oss tillbaka tillräckligt länge, nu är det dags att slå till om något händer." Holst har också förklarat att han hade som stående regel att om fiendens styrka var lika stor som kursdeltagarnas, skulle han förbereda sig för strid! Om fienden å andra sidan var numerärt överlägsen drog han sig tillbaka. När Holst fick veta att tyska styrkor var på väg till Haglebu samlade han sina styrkor och sa: "Nu är vi tillräckligt starka för att besegra dem som kommer!" På den tiden var det många som tyckte att detta var oklokt, eftersom det i värsta fall kunde leda till att deltagarna hindrades från att återvända hem. Därmed skulle Milorg-styrkorna i de drabbade områdena drabbas. Men Holst sa att de som inte ville strida skulle få sina pass annullerade! Därför intog de sina etablerade försvarspositioner. Klockan är nu ca 08.15.
Den tyska styrkan hade delat upp sig i tre. HAE, ca 30 man, undersökte Buinsetrene, som ligger på vägen till Haglebu. HAE var därför aldrig närvarande vid Haglebuvannet, men boskapsskötarna fungerade som guider på vägen till Haglebu. Tanken var att de skulle fortsätta att gå på åsen mot Haglebuvannet. Polissoldaterna delade in sig i tre grupper om tio man som skulle undersöka västerut mot Numedal. Dessa var utrustade med skidor. Så det var klart attatt detta var planerat. Huvudstyrkan på fyra lag, dvs. 40 man, fortsatte utan skidor mot Haglebudammen vid Haglebuvannets södra ände. Totalt rör det sig om 100 man.
Holst hade skickat ut en spaningspatrull på fyra man för att se vart tyskarna hade tagit vägen. Dessa fyra män var Erland Berg, en okänd man samt bröderna Nils och Anker Åmotsbakken. Dessa fyra blev uppmärksamma på tyskarna och två av dem gick tillbaka och berättade att tyskarna hade kommit upp till Buinsetrene. Vid det laget hade HAE redan gått upp dit med sina 30 man. De andra två gick då upp mot Buinsetrene för att rekognosera. När de var nästan framme hörde de att folk talade tyska, eftersom HAE hade ett antal tyskar med sig. Nils Åmotsbakken och Erland Berg retirerade då, men deras spår upptäcktes av HAE, som skickade ut en patrull under ledning av Julius Braathen för att se vart spåren gick. Nils och Erland hade gömt sig under en lurig gren och öppnade eld mot dem som kom efter dem. Det var då de två norrmännen från HAE, Ole Chr. Mehren och Hans Kristian Sørensen Keiser, föll. Så snart eld öppnades mot Braatens grupp beordrade han: "Skjut inte, ta skydd!" (Han upptäckte senare att han otroligt nog hade fått ett kulhål genom byxorna utan att ha blivit skadad) Nils och Erland fick stopp på sina kulsprutor och drog sig tillbaka medan ett skott avlossades mot dem. Julius frågade skytten, som hette Gjømle, varför han sköt och fick svaret "Jag tyckte jag såg en hare!" HAE tog sedan med sig de två skadade upp till Buinsetrene och avslutade patrullen. De stannade där en stund innan de begav sig tillbaka mot Eggedal. På vägen mötte de tyska förstärkningar som ville ta HAE med sig tillbaka, men Østgaard protesterade och eftersom han hade högre rang var tyskarna tvungna att lyda. Alla från HAE hade dessutom bara fem patroner i sina magasin och var inte förberedda på krig uppe vid Haglebu. Det är något oklart vem som meddelade tyskarna om skärmytslingen, men i en polisrapport från den 30 november 1945 förklarade hemmafrun Jørand Medalen "Vi åkte då från Rotvassbråten och gick upp på kullen. Härifrån kunde vi se ner till Medalen, och vi kunde också se att en massa människor marscherade norrut mot Buin. De var nästan 100 stycken. Från där vi låg kunde vi också se en cykelordonnans som kom norrifrån. Det blev tumult vid Medalen och strax därefter kom en bil körande söderut i hög fart." Detta kan ha varit anledningen till att tyskarna blev varnade. På vägen upp berättar Østgaard att de mötte en grupp män från Abwehr (den tyska underrättelsetjänsten). De hade varit uppe vid dammen i södra änden av Haglebuvannet för att spana, och kunde konstatera att det inte fanns någon aktivitet där uppe. Några av Abwehr-männen kan ha följt efter styrkan och observerat skjutningen.
Huvudstyrkan på 40 man, inklusive Jostein Berge, fortsatte upp till dammen. Holst stod vid ambassaden vid den tidpunkten och han uppskattade ganska exakt att det fanns cirka 40 man i den tyska styrkan. 30 man befann sig på västra sidan av vattnet och 10 på den östra sidan.
Anders Juel Bang förde befälet över hela styrkan på västra sidan av vattnet. Helge Staff ansvarade för gruppen på östra sidan, där bland annat andra skytten Egil Gjølberg och Gjert Jahnsen ingick.
Eldöppning Huvuddelen av den tyska styrkan kom mot Gråntangen på västra sidan av Haglebuvannet, och MG-1-ställningen fick så småningom vända sin eldriktning mot myren där de 30 kom gående. Milorg trodde att tyskarna skulle komma längs vägen på östra sidan av sjön. På ett avstånd av cirka 128 meter var det norrmännen med MG-2 från Haug 1 som först öppnade eld mot tyskarna med sina kulsprutor. Dessa kulsprutor var ursprungligen inte tänkta att användas förrän de fick order från britterna, och på grund av bristande utbildning är det möjligt att de inte hade tillräcklig kunskap om laddning och rengöring av vapnet. Hur som helst blev de snabbt fastkörda och tvingades retirera bakåt. Styrkan på östra sidan färdades parallellt med huvudstyrkan, och Helge Staff, befälhavaren för de tyska styrkorna, var med dem. När de hörde skottlossning på den västra sidan försökte de ta sig över den leriga Haglebuvannet. Nu öppnade MG-1 eld från ställningen vid Mowinckelhytta mot de tio som då fick vända om, och de tog sig tillbaka utan att bli träffade. Tyskarna hade Mausers och två tjeckiska kulsprutor. De hade en låda med ammunition till varje kulspruta, och ammunitionen kunde användas omväxlande i både mausergevären och kulsprutorna. Varje soldat var också utrustad med 30 patroner till mausern.
Helge Staff och hans grupp hade en av kulsprutorna med sig. 1. skytten blev dock akut sjuk och andreskytten Egil Gjølberg fick ta över i stridens hetta. De retirerade till en hydda vid vägen, där de intog en försvarsposition i en halvcirkel runt hyddan. Efter cirka 15-20 minuters väntan hörde de Milorg-män på skidor komma genom skogen. Det var då Helge Staff öppnade eld med sin kulspruta och två män föll. En av dem dog på fläcken och den andre sårades och dog senare. Efter den här episoden drog han tillbaka sitt team till dammen. Egil Gjølberg upptäckte att han hade tappat bort ett av magasinen och var tvungen att återvända till sin position för att hitta det igen. Enligt god tysk tradition var det straffbart att tappa bort vapendelar, så han vågade inte återvända till Vikersund med bara ett magasin. För övrigt var varje kulspruta utrustad med två magasin.
När tyskarna blev beskjutna tog de skydd och besvarade elden. De fortsatte sin framryckning när det blev lugnt vid Haug 1.
Jostein Berge var till vänster och tog skydd när han korsade myren på södra sidan av Haug 1. När han tog skydd såg han fyra eller fem norrmän dra sig tillbaka från Haug 1 och norrut. Han tror att om det hade varit tyskar som hade sett fienden dra sig tillbaka hade de förmodligen skjutit, men Jostein vägrade att öppna eld i det här läget. Milorgs styrkor retirerade sedan till "ambassaden". Här fick de ordning på sina kulsprutor och förstärkningar från den östra sidan. Holst har konstaterat: "Med förbannelser och hurrarop rusade de genom snön och återerövrade Haug 1". Men detta är inte korrekt, eftersom tyskarna aldrig tog Haug 1. Milorg återtog alltså kontrollen över den dominerande Haug 1 vid Gråntangen - utan strid.
Det högra laget leddes av den tyske lagledaren Paul, men han deserterade tillsammans med en tysk och två skidjägare. När striderna blev lugna gick Helge Staff från den östra sidan för att se hur striderna på den västra sidan gick, och han mötte dem. För att rädda sig själv sa Paul att alla de andra hade fallit. Det vill säga mellan 26 och 28 män. Staffs och Pauls grupp gick sedan tillsammans tillbaka till dammen och tillsammans med den grupp som hade stridit på den östra sidan drog de sig tillbaka till Medalen för att rapportera om skärmytslingen. När Staff och Paul kom ner till Medalen mötte de upp de styrkor som hade varit i Numedalsbergen. En av dessa var Egil Gjestvang, som rapporterade att Paul var hysterisk och hade fått ett nervöst sammanbrott. Det var därför svårt att få något vettigt ur honom. Gjestvang var skidjägare från bataljon 506, men var inte på Haglebu. Detsamma gällde Finn Hasselknippe.
Efter striderna den 26:e låg de sårade på den tyska sidan på sjukhus i Mowinckelhytta under natten. I SS-mannen Bernt Styrvolds akt på Riksarkivet kan vi läsa följande: "När det hela var över hjälpte vi de sårade in i en hydda. Där fanns Gregersen, Braskerud, Rossvold och Irving Johansen samt tyskarna Zimmermann och Gils." Detta bekräftas också av Jostein Berge.
Rapport om striden i ett utdrag ur det telefonsamtal som ägde rum i Eggedal den 26 april 1945, då Helge Staff kom ner från Haglebu, kan vi läsa följande:
Löjtnant Hornemann, SD (Säkerhetstjänsten) - SS-Untersturmführer Stab, Eggedal
H: Denna åtgärd måste göras idag. Är våra styrkor där?s: Ja.h: Och de från Wehrm?s: Nej, de har inte kommit än. Det är inte möjligt att göra något mer idag med de styrkor vi har. De är helt otillräckliga. h: Är de det? Hur ser situationen ut nu då?s: 29 har fallit med oss.h: Så många, och med de andra?s: Ungefär 20, vi kan inte vara för specifika.h: Så du tror inte att det går att göra något idag idag. De måste lämna en post och ta hand om förstärkningarna när de kommer. Det skulle ju komma ett flygplan från Oslo. Har du sett något om det?s: Nej, det har jag inte.h: Finns det några hytter?s: Nej, det är också med andra.h: Hur många är de andra?s: Ungefär två företag. De finns inte på ett ställe utan är utspridda.h: Det är många. Ja, jag får återkomma till Oslo då.hornemann - SD Oslo:h: Jag är inte i Vikersund nu, utan i SD Drammen. Förlusterna jag nämnde är korrekta. Så 25 med oss. Fiendens förluster antas vara ungefär desamma. Fiendens byte är förstört. Vår styrka är inte tillräcklig.o: Förstärkningar anländer från Hønefoss. De reser därifrån så snart som möjligt.h: Kan du be dem att resa rakt upp och komma till mig i Vikersund?o: De är nog redan på väg.h: Nu är det två kompanier från motståndsrörelsen som har förskansat sig i bunkrar. o: Hur är våra utrustade?h: Med kulsprutor och så vidare.o: Alltså snabbskjutande vapen?h: Ja.o: Tyngre vapen?h: Vet inte ännu. Ingen översikt över det.o: Ring närmare platsen, då.
Som vi kan se av denna telefontranskription uppger Staff att 29 tyskar har stupat. Anledningen till detta är att han inte hade kontrollerat Pauls information
Stridsbilden för Jostein Berge
När den tyska styrkan blev beskjuten från Haug 1, drog sig alla tre tyska grupperna tillbaka mot Bautahaugen och spred ut sig i terrängen. Jostein Berges lag utgjorde den vänstra flanken. Berge förklarar: "Medan vi låg där kom plötsligt tre eller fyra man från hemvärnet in i kärret från Haug 1. Det var så tidigt att det förmodligen var de som hade skjutit på oss från början. Vi låg i dalgången med ansiktet mot Haglebunatten, och Charles Henry Høie låg bredvid mig. "Titta på det där", sa jag. "Ja", sa Høie. Men varken Høie eller jag sköt, och ingen från Milorg sköt, och sedan fick de gå vidare! Det fanns mycket dåliga soldater - på båda sidor! Milorgpojkarna förstod genast var vi var och att de var på väg in i öppet landskap, så de drog sig tillbaka och gick längs skogskanten upp under Haglebunatten och norrut. Men om de hade gått i anfallsposition och skjutit mot oss, så hade vi skjutit tillbaka. Jag sprang sedan över myren i riktning mot Haug 1 och tog skydd vid en sten.
Här blev jag beskjuten av MG-3:an, och sedan sprang jag österut igen några meter över en liten mosse till de andra som tog skydd i en liten sänka i terrängen.
Kapten Kastner ville att jag skulle röra på mig omedelbart. Kastner var beväpnad med en Schmeisser, medan jag var beväpnad med en Luger och Mauser eftersom jag var andre skytt på en av de tjeckiska MG:erna. "Kom med mig!" sa Kastner, som avancerade norrut över träsket. Han tog skydd bakom en buske och plötsligt hörde jag skott. Kastner hade hamnat i en rak linje mellan klippan och MG-3:an. Skotten måste ha kommit från MG-3:ans position eftersom det var fri sikt därifrån. Kastner kom snart krypande tillbaka med ett löpande magskott. "Det kom en massa skräp ur hans mage! Han lade sig ner och bad mig eller någon av de andra att skjuta honom. Vi ville förstås inte skjuta vår kompis. Då ropade Kastner: "Vem har handgranaten? "Jag har den", svarade jag. Kastner tog handgranaten och lade sig ovanpå den några meter från oss och ropade: "Ner!" Jag ställde mig så att jag var vänd mot honom och jag såg att hans kropp lyftes upp ungefär en meter från trycket när handgranaten exploderade. Omedelbart föll han omkull på sidan och kortleken följde efter. Kastner älskade att spela kort och hade alltid en kortlek med sig, och nu fladdrade den som snöflingor! Förresten hade han fru och tre barn hemma i Bayern. Därmed var det slut med honom. Efteråt låg vi i en liten svacka och åt lunchpaket när Jan Thorleif Løkkeberg reste sig upp och hans hatt sköts av huvudet på honom! Han böjde sig bara ner och satte på sig mössan igen. Det är vad jag kallar en dålig soldat!"
Anders Juel Bang var en utbildad officer från Tölz. Han var ledare för centrumgruppen och förde även befäl över hela styrkan på västra sidan av vattnet. Håkon Braskerud var näst längst bak i detta lag. Bang var den förste som föll. Han blev skjuten i lungan när han observerade med kikare strax norr om Bautahaugen. Jostein Berge säger att Bang sköts ungefär i mitten av Bautahaugen, men klart är att man vid det här laget inte visste varifrån Milorg sköt.
När Milorg återtog sina positioner på Haug 1 blev det farligt att befinna sig på Bautahaugen, och tyskarna drog sig tillbaka eftersom det var för öppet. Det var under denna reträtt som Tom Henry Zachariassen lämnades kvar som säkerhet. Medan de befann sig i säkrade positioner upphörde all skottlossning. Vid denna tidpunkt stod telegrafisten Thon i kontakt med London, och när FO fick kännedom om skärmytslingen beordrades Holst att omedelbart dra sig tillbaka. Striderna var därmed över.
Efter eldväxlingen fick Berge i uppdrag att gå fram på vänster flank för att rekognosera norrut, en så kallad Vorläufer. Detta var en obehaglig upplevelse, men lyckligtvis fanns det inga prickskyttar eller Milorg-ställningar att se. Dessa hade retirerat norrut och så småningom ut ur området i riktning mot Trøgaseth. Berge och de tyska styrkorna övernattade på en av gårdarna innan de dagen därpå begav sig ner igen.
På eftermiddagen den 26:e skickade tyskarna in en jaktavdelning från Drammen, och dagen därpå anlände två nya kompanier från SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506, två kompanier från MG-bataillon 13 och ett kompani från Panzergrenadierbatallion Norwegen. Sammanlagt var det mellan 800 och 900 soldater. Kursdeltagarna på Rustandstølen hade skickats hem, men Holst hade anlänt dit på eftermiddagen den 26:e. På kvällen slog tyskarna läger nedanför Rustandstølen, och Holst ville ta upp striden igen. Men den andre befälhavaren Leif Levorsen var närvarande. Han var tydlig med att det inte skulle bli några fler strider, och han fick stöd av sina män, så det blev inga fler strider. Några dagar efter striden entledigades Strande från sin befattning som befälhavare för bas Elg och ersattes av Herman Vogt. När striderna var över skickade Strande ett gratulationstelegram till Holst, och följande telegram kom från England: "Hjärtliga gratulationer till det lyckade resultatet av aktionen i BA 4."
Tom Henry Zachariassen  Zachariassen togs till fånga vid Bautahaugen. Vi vet inte om han försvarade sig och på så sätt hindrade Milorgs framryckning. Med all sannolikhet gjorde han inte det, så Milorg tog honom till fånga. Som en följd av detta blev de retirerande tyskarna beskjutna och stupade, däribland Moxnes, Grunert, Büchsel och Horner. Zachariassen avrättades därefter med ett pistolskott i nacken. Vem som avlossade skottet har alltid varit okänt för de flesta, men vad som står klart är att löjtnant Peter Fr. Holst var den högste officeren på basen. Han hade befälet, och det verkar som om någon form av krigsrätt organiserades för att döma Zachariassen till döden. I vilket fall som helst hade Holst varit tvungen att godkänna detta.
När fallet togs upp efter kriget var Leif Hasselknippe den förste av de inblandade som ställdes inför rätta. Andreas Østgaard var vittne i målet mot honom, tillsammans med en person från Milorg-sidan. Ett av dessa vittnen sade att Zachariassen hade blivit mördad. Detta var dock ett förnekande eftersom han inte visste att Østgaard var från den andra sidan. Men vittnet insåg så småningom detta. När Østgaard skulle vittna blev det ett avbrott i förhandlingarna. Då kom Kjell Langum, som var befälhavare för truppen på Gråntangen, in i rätten med information om att Zachariassen hade likviderats enligt krigets lagar. Han hade burit vapen mot sina landsmän och dömts till döden. I dag skulle detta betecknas som en krigsförbrytelse. Zachariassen hade ansökt om avsked, och papperen låg klara att skrivas under i Vikersund när styrkan återvände från Haglebu. Han hade deltagit i denna "utflykt" för att han var uttråkad, och den visade sig bli ödesdiger.
Josef Horners föraning Josef Horner var en av dem som föll på den tyska sidan. Jostein Berge berättar att han var en ganska tät, lugn och vanlig österrikisk man. Horner hade haft mardrömmar före slaget vid geväret. Han hade deltagit i en fest som de tyska soldaterna anordnade, där några bjudit in några norska soldatkamrater. På äkta soldatmanér intogs några drinkar i glatt sällskap. Horner var deprimerad och drack mycket alkohol. Så småningom gick han lite bärsärkagång och blev våldsam. De andra fick kasta sig över honom för att lugna ner honom. Jostein var inte närvarande, men Horner hade skrikit att han inte skulle överleva kriget och att han aldrig skulle få se sitt hem igen. Horner var gift och hade familj.
Efter slaget Frontkämpen Ivar Krogstad, en veteran från Finland, åkte upp till Haglebu dagen efter slaget. Han fick då i uppdrag att föra ner en fånge igen. Fången var en norsk Milorg-man som hade rymt. Krogstad ställdes då inför ett dilemma. Om han sköt den flyende fången riskerade han att straffas hårt efter kriget. Om han tog sig ner till Eggedal utan fånge var det också riskabelt. Erfarenheterna från Finland gjorde att Krogstad inte sköt mot fången och Milorgmannen kom undan. Han överlämnade sig själv i Eggedal utan att göra någon ytterligare anmälan och gick fri. De stupade tyska soldaterna transporterades till häst ner till Eggedal av Kjell Gustav Fredriksen, Olaf Johan Irgens, Arne Skaugerud och Otto Cock Olsen, som var Rolv Olsens far. De döda från Milorg-sidan kastades i sjön Haglebuvannet av tyskarna och plockades upp igen senare av Milorg-män.
Expedition till Haglebu 19 augusti 2015 Expeditionen bestod av Rolv Olsen, Kåre Olav Solhjell, Torgeir Lindtvedt Dalen, Jostein Berge och jag själv. Under turen berättade Berge att Zachariassen avrättades på Bautahaugen. Strax söder om denna kulle finns en liten sänka där några av de tyska styrkorna, däribland Berge, åt några brödskivor under en paus i striden. Väster om denna sänka och strax ovanför ett litet kärr ligger den klippa där Berge blev beskjuten av MG-3:or. Från denna klippa och ca 200 meter norrut på andra sidan myren hittade jag faktiskt fyra tomhylsor samlade bakom en stor sten. Detta var uppenbarligen en position för Milorg, som här kallas MG-3. Alla hylsorna hade inskriptionen 1943 W.R.A. .303. och kommer troligen från en brittisk brengun kulspruta. Hylsorna samlades bakom en stor sten som var täckt av rötter, löv och barr.
Enligt Josteins minnesbilder är detta korrekt, eftersom det från denna position avlossades ett skott mot Bang, två mot Jostein Berge och ett mot Kastner. När Berge såg granaterna och stenen där denna position låg, fick han plötsligt hela bilden av vad som hände för 70 år sedan. "Milorg hade tre kulsprutor på västra sidan av Haglebuvannet. Vi vet att en av dem stod på toppen av Haug 1 med skjutfält mot söder och att den andra var placerad vid Mowinckelhytta med skjutfält mot söder och öster. Idag återstår endast grundmuren. Den tredje, som hittills varit oklar vad gäller placering, verkar vara den jag hittat. Jostein säger också att han inte blev beskjuten med en serie kulor.
Slutord Det fanns många unga pojkar i tysk tjänst i Haglebu. De hade anmält sig som frivilliga i ett sent skede av kriget, när Tyskland höll på att förlora mark i Europa. Det verkar obegripligt, men orsakerna kunde vara många. En del hade bröder eller släktingar som hade stridit i flera år i den tyska armén, och kanske ville de imponera på dem. Andra var förmodligen bara så unga att de inte insåg vilka situationer de kunde hamna i.
Vad fick Jostein Berge att ta värvning? "Det finns flera anledningar", säger han. "På sätt och vis var det en flykt från det som hände i landet. När man är psykiskt mobbad som jag var, skulle jag säga att jag, liksom många andra, drevs att anmäla mig till fronttjänsten. Mobbningen var en enorm börda, och det hjälpte att gå med i en organisation. Anledningen var förmodligen att min far var medlem i NS, och sedan var det någon som kallade mig nazist! Detta innebar att jag gick med i NSUF 1942. Det övergripande syftet var att komma in i den miljö som jag tyckte att jag tillhörde. Politiska motiv kom senare, och sommaren 1944 gick jag med i Skijegerbataljonen på grund av sympatier för Finland. Som ni vet undertecknade Finland ett vapenstillestånd med Sovjetunionen i september samma år, så den finska motivationen föll bort. Men vi var bundna av kontraktet och det var många unga människor som hade anmält sig. Vid det här laget visste vi inte vad som skulle hända härnäst. Quisling ville avskeda oss, men det ville inte tyskarna, så vi hamnade i det tyska poliskompaniet (beredskapspolisen)."

"En av punkterna var att inga strider skulle utkämpas med tyska styrkor, snarare skulle de undvikas."

Karta över området. Karta över området: Erik Hårberg

DEN GRÖNA VÄGEN: Området för skärmytslingen. Bergskyrkan syns i mitten av bilden och utanför bilden i vänstra kanten ligger menhiren.  Foto: Frank Magnes.

HAGLEBUVANNET: Området söder om Haglebuvannet. De tyska styrkorna splittrades och anlände på båda sidor av vattnet.  Foto: Frank Magnes.

Haglebu 1945

FLYSLIP: Avlämningscentralen på S för "Sugar". Här togs fler flygplanslaster emot än på någon annan dropcenter i Norge. Totalt släpptes mer än 20 laster.
Foto och bildtext: Norska hemmafrontsmuseet.

"Bilden är tagen i februari 1945 när chefen för FO IV i London, överstelöjtnant Øen, var på inspektion på Milorg. Bilden är tagen i skogen i Strømsoddbygda. Från vänster: Pi-befälhavaren i område 14.4.2 Harald Bergom. Han utarbetade 1941 en plan för hur Bergensbanan skulle sprängas i luften vid en invasion. Nästa: Områdesbefälhavaren och ställföreträdande befälhavaren för D 14.2 Eivind Snersrud, överstelöjtnant Øen och SL-representanten Herman Vogt. Vogt beordrades att ta befälet över Moose efter att Strande avsatts. Fotograf: Hermandsen (täcknamn för distriktschef Oskar Hasselknippe)."
Bildtexten är hämtad från boken Krigsåren i Hallingdal 1940-1945 av Kåre Olav Solhjell. Foto utlånat från Norsk Hjemmefrontmuseum.

"I slutet av mars 1945 inleddes förhandlingar mellan Wehrmacht och de allierade om en tysk kapitulation. Förutsättningen var att Wehrmacht först skulle avväpna SS, Abwehr och tyska polisavdelningar, som Gestapo."

MINNESMÄRKE ÖVER DE STUPADE: Bauta som står i stridsområdet, med namnen på de sju Home Front/Milorg-soldater som stupade här. Foto: Frank Magnes.

Vapen och besättning på den norska och tyska sidan

BRENGUN: Denna MG-typ användes av Milorg under striden. Foto: Norska försvarsmuseet och foto av norska försvarsmakten/Håvard Madsbakken.

LEE ENFIELD Mk: Denna typ av gevär användes av Milorg under skärmytslingen.
Foto: Norska försvarsmuseet och fotografier av norska försvarsmakten/Håvard Madsbakken.

Översikt över skidåkarna som deltog i skärmytslingen De ursprungliga ursprungliga namnlistorna brändes vid Vikersund den 8 maj 1945. Namnen har kontrollerats genom tillgång till landsförräderiärendena i Riksarkivet samt enligt minnen från några av deltagarna. Endast de som med säkerhet var inblandade i striden publiceras här. Listan har kvalitetssäkrats i samarbete med Torgeir Lindtvedt Dalen.

Aadde, Leif | 20 år gammal | född 15.02.25 | Snåsa | skadad i huvudet
Bang, Anders Juel | 20 år gammal | född 12.04.25 | Kongsberg | död 26.04.45
Berge, Jostein Nikolai | 18 år gammal | född 15.05.26 | Stange
Braskerud, Håkon | 18 år gammal | född 02.10.26 | Våler i Solør
Brunvær, Kåre | 22 år gammal | född 31.10.22 | Steigen
Eriksen, Ernst Birger | 18 år gammal | född 05.04.27 | Haugesund
Gjølberg, Egil Grauer | 21 år gammal | född 10.08.23 | Rygge
Hasselknippe, Leif | 20 år gammal | född 01.11.24 | Gjøvik
Høie, Charles Henry | 17 år gammal | född 26.08.27 | Stavanger/Madla
Jahnsen, Gjert | 21 år gammal | född 10.11.23 | Larvik (Tjølling)
Johansen, Egil Irving | 29 år gammal | född 23 april 16 | USA | skadad med en skottskada i lungan
Løkkeberg, Jan Thorleif | 19 år gammal | född 20.05.25 | Kongsberg, Norge
Moxnes, Halvor Hole | 25 år gammal | född 09.02.20 | Bjugn | avled 26.04.45
Rossvold, Herman Julian | 26 år gammal | född 01.02.19 | Leksvik
Seem, Bjørn | 17 år gammal | född 09.09.27 | Grong
Staff, Helge | 26 år gammal | född 12.09.18 | Oslo, Norge
Styrvold, Bernt Olav | 17 år gammal | född 11 februari 28 | Lardal
Tøndel, Bjarne | 20 år gammal | född 02.02.25 | Lensvik
Zachariassen, Tom Henry | 21 år gammal | född 20.06.23 | Grimstad | död 26.04.45
osäkra deltagare som troligen befann sig i området:
Fjellanger, Egil Kr. Zimmermann | 23 år gammal | född 03.01.22 | Stavanger, Norge
Gregersen, Kjell | 19 år gammal | född 16 maj 24 | Brevik
Tveten, Torbjørn Birger Stauning | 23 år gammal | född 4 april 22 | Eidanger

Jostein Berge 1944 ur sin medlemsbok.

Egil Gjølberg 1944 från sin medlemsbok.

Helge Staff 1944 ur sin medlemsbok.

Håkon Braskerud 1944 från sin medlemsbok.

Översikt över HAE-medlemmar   Följande 53 norrmän från HAE befann sig i Eggedal mellan den 24 och 26 april. Cirka 30 av dessa tog sig upp till Buinsetrene under striderna vid Haglebuvannet. Källa: Eirik Veum - "Nådeløse nordmenn - Hirden 1933-1945", sidan 730.
Bang, Harald Olaf 44 år född 30 augusti 1999 Ringerike Becher, Øivind 40 år född 14 mars 2005 Røyken Bjørlo, Einar 43 år född 11 juli 2001 Gol Brastad, Per 24 år född 25 september 20 Lier Brunsvik, Odd 22 år född 1 augusti 22 Øvre Eiker Braathen, Julius 42 år född 7 maj 2002 Ringerike Bure, Hans Andersen 36 år född 8 augusti 2008 Ringerike Dahl, Rasmus Gøde Søegaard 35 år född 20.03.09 Svelvik Foss, Ole Nilsen 43 år född 16.10.01 Lier Fyrand, Harald Olaf 42 år född 12.03.03 Krødsherad Gjesvik, Fritjof Arnesen 39 år född 08.04.05 Hole Gjømle, Ole Andersen 40 år född 24.04.04 Flesberg Gunnestad, Martin 44 år född 16.03.00 Lier Gurandsrud, Erling 21 år född 17.06.23 Lier Gurandsrud, Rolf 29 år född 03.10.14 Lier Hansen, Alf William 47 år född 12.01.98 Drammen Helgerud, Ole 34 år född 29.03.10 Lyngdal Hellum, Hans 34 år född 24.05.10 Lier Holt, Bergsvein 46 år född 28.07.98 Stordal Hovde, Karl Trulsen 40 år född 06.10.04 Øvre Eiker Høiberg, Alf Oscar 44 år född 10.09.99 Oslo Johannessen, Sigvart August 47 år född 29.09.97 Ringerike Karlsen, Kåre Johan 21 år född 01.05.23 Nore og Uvdal Keiser, Hans Kristian Sørensen 51 år född 07.11.93 Drammen död 26.04.45 Keiser, Jens Olaf 24 år född 16.03.21 Drammen Kjørstad, Hans Jørgen 39 år född 03.07.04 Kongsberg Kvear, Ole 43 år född 10.01.02 Flesberg Kvislen, Asle 36 år född 29.06.08 Rollag Langseth, Christian Øyvind 56 år född 03.06.88 Saltdal Lerberg, Martin 34 år född 01.09.10 Ringerike Lien, Knut 42 år född 16.11.02 Eid Mehren, Nils Christoffersen 49 år född 09.02.96 Lier Mehren, Ole Chr. 59 år född 12.02.86 Lier död 26.04.45 Nilsen, Alf Jørgen 39 år född 29.06.05 Drammen Nilsen, Erling 40 år född 07.12.04 Drammen Ovestad, Knut 36 år född 03.03.09 Drammen Ovestad, Peter 51 år född 12.10.93 Sigdal Paulsen, Nils 48 år född 20.12.95 Nord-Aurdal Reggestad, Arne 36 år född 09.03.09 Re Rishovd, Olaf Ellefsen 43 år född 25.05.01 Krødsherad Rød,Knut Sigurd 49 år född 23.07.95 Drammen Skinnes, Gunnar Ole Vasendrud 25 år född 01.08.19 Krødsherad Slåtto, Ivar 39 år född 28.01.05 Gol Sundeid, Gunnar 39 år född 25.09.05 Ringerike Sørensen, Einar Kristian Albert 51 år född 30.12.93 Oslo Sørum, Per 31 år född 14.01.13 Lier Utengen, Kåre 33 år född 25.05.11 Lier Wiig-Christoffersen, Chr. Ørnulf 42 år född 16.02.03 Skien Woll, Halvor Johannes 45 år född 08.11.99 Nedre Eiker Yri, Elling Andreas 48 år född 11.07.96 Stryn Østengen, Lars 38 år född 30.08.06 Modum Østgaard, Andreas 24 år född 30.04.20 Nedre Eiker Aaserud, Hans 37 år född 13.12.07 Ringerike

Stugan som kallas "The Embassy" i terrängen. Foto: Frank Magnes.

Egil Gjølberg och Jostein Berge i området 1997. Foto: Torgeir Lindtvedt Dalen 14 juni 1997.

"Nils och Erland hade gömt sig under en lurande gren och öppnade eld mot dem som kom efter dem."

Fallen

Sju norrmän från Hemfronten/Milorg stupade under striderna.
Knut Dorenfeldt Aubert 24 år född 19 juni 20 Skoger Kåre Ole Emanuel Berntsen 26 år född 28 juni 18 Konnerud Øyvind Normann Jørgensen 30 år född 30 december 14 Drammen Bjarne Edward Klemmetsen 37 år född 7 juli 2007 Drammen Knut Flaaum 31 år född 9 mars 14 Mjøndalen Harald G. Holth 31 år född 2 december 13 Mjøndalen Jonny Robert Thorvaldsen 26 år född 29 oktober 18 Svelvik
sju personer föll också på den tyska sidan. Bland annat tre tyskar och en österrikare som ligger begravda på Alfasets kyrkogård.
Josef Horner 25 år född 14 december 19 Salzburg i Österrike grav nr F-I-8 Rudolf Kastner 28 år född 23 oktober 16 Tyskland grav nr C-V-8 Franz Büchsel 25 år född 23 mars 20 Kamnitz söder om Leipzig grav nr B-XII-50 Erich Grunert 24 år född 28.10.20 Dresden grav nr D-II-4 Tom Henry Zachariassen 21 år född 20.06.23 Grimstad begravd i Grimstad Anders Juel Bang 19 år född 12.04.25 Kongsberg Nordre kyrkogård i Oslo Halvor Hole Moxnes 25 år född 09.02.20 Bjugn Jøssund kyrka i Bjugn
dessutom föll de två norrmännen från HAE på Buinsetrene samma dag.
Ole Chr. Mehren 59 år född 12 februari 1986 Lier Sjåstad i Lier Hans Kristian Keiser 24 år född 7 november 1993 Drammen Bragernes gravkapell

Jostein Berge och medförfattaren Rolv med MG-3:an till höger bak i slutet av träsket.
Foto: Frank Magnes.

"Tyskarna hade med sig Mausers och två tjeckiska kulsprutor. De hade en låda med ammunition till varje kulspruta, och ammunitionen kunde användas omväxlande."

Jostein Berge på samma plats där han blev beskjuten av MG3 den 26 april 1945.
Foto: Frank Magnes.

Karta över matchområdet: Blå prickar 1, 2 och 3 visar placeringen av de norska Brengun-ställningarna. MG-1 vid Mowinckelhytta, MG-2 vid Haug 1 och MG-3 vid upptäckten av granater. Gula pilar 1 är de tyska styrkornas framryckning. Huvudstyrkan kom sedan upp från dammen i södra änden av Haglebuvannet. De besköts från MG-2 på cirka 125 meters avstånd mot positionen Yellow 2 på myren nedanför. Gul 3 är den plats där tre tyska grupper, däribland Jostein Berge, spred ut sig i terrängen i en sänka nedanför Bautahaugen. Gul pil 4 visar Josteins löpning över myren och in i skydd bakom stenar. Gul 5 är den sten Jostein tog skydd bakom. Här blev han beskjuten av MG-3:or, och han sprang då tillbaka Svart pil 6 och tog åter skydd i sänkan Gul 7. I slutet av striderna drog sig Jostein tillbaka till skydd Svart pil 8 för att undvika beskjutning från Milorg på Haug 1. Efter att striderna var över gick Jostein norrut. (När Jostein tog skydd vid Gul 7 såg han fyra eller fem Milorg-män komma ner mot myren från Haug 1, och när de såg Jostein drog de sig tillbaka i nordlig riktning.
Illustration: Erik Hårberg efter ett utkast av Trond Hulleberg.

De norska Brengun-positionerna

Norska frontlinjemän

Norska frivilliga frontkämpar i Hippodromen i Oslo 1941.

frontlinjekrigare
och frontstridsdivisioner

Under kriget tjänstgjorde knappt 6.000 norrmän i Waffen SS, det tyska SS:s militära gren.

Diessa norrmän var indelade i olika divisioner. Division Wiking, som omfattade regementena Nordland, Westland och Germania, och senare Division Nordland, var rent tyska enheter. Norska legionen och SS Skijegerbataljon Norge hade däremot norska officerare och använde norska som kommandospråk. Norrmän rekryterades också till fyra poliskompanier, och vissa var knutna till SS propagandaenheter.
Den norska legionen
Vidkun Quisling föreställde sig att han skulle rekrytera omkring 30 000 norska pojkar för att kämpa mot bolsjevismen på östfronten. När Hitler den 22 juni 1941 inledde Operation Barbarossa, anfallet mot Sovjetunionen, ville Quisling visa Hitler att hans norska pojkar ville delta. Hans önskan om 30.000 var helt utopisk, och i slutet av 1941 hade 1.900 anmält sig. De första 1.000 skickades till rekryteringsskolan i Celle i Niedersachsen i Tyskland. Rekryteringen blev en större utmaning efter USA:s inträde i kriget. I januari 1942 etablerades en separat rekryteringsskola på Grefsrud i Holmestrand, ursprungligen för fyra kompanier. Detta reducerades till ett kompani samma år, innan skolan stängdes året därpå.
Grunden till att frivilliga anmälde sig till fronttjänsten var många och varierande. Många lyfte, åtminstone i efterhand, fram Finlands svåra situation och viljan att hjälpa grannlandet samt att säkra Norges östgräns mot Sovjetunionen. Detta användes ofta i rekryteringsarbetet. Dessutom användes ideologiska skäl, som kampen mot bolsjevismen och att bidra till skapandet av en ny norsk armé. Det fanns också en utbredd tro på att ett fullskaligt krig skulle nå Norge, och genom att ansluta sig till den norska legionen skulle det vara möjligt att förhindra striderna och skona landet. Tyskarna undvek en sådan utveckling genom att lägga ner den centrala staben i Oslo och placera avdelningen under tyskt befäl.
I rekrytering och propaganda framställdes Norska legionen som ett helnorskt förband med norska uniformer, norska officerare och norskt språk. Den finska saken betonades också starkt. Dessa föreställningar visade sig vara värdelösa och till de norska frivilligas besvikelse ställdes förbandet under tyskt befäl med tysk militärlag, tyskt tjänstgöringsspråk och tyska uniformer. Ett av Waffen-SS-märkena ersattes dock med det norska lejonet. Den norska legionen anlände till Krasnoje Selo nära Leningrad den 18 februari 1942 och ställdes under befäl av 2:a SS-infanteribrigaden.
Ett år senare löpte kontrakten ut för de flesta av dem och förbandet drogs tillbaka från fronten med 180 stupade. De skickades till ett läger i Bayern, där de som inte ville förlänga sina kontrakt skickades tillbaka till Norge, medan 300 man blev kvar. Samma sommar slogs en del av det nybildade SS-Panzergrenadier-Regiment 23 Norge samman med det kvarvarande regementet Nordland och blev en del av den nybildade 11. SS Frivillig Pansarinfanteridivision Nordland. Resterna av denna division deltog i de sista striderna om Berlin. Många dödades och några tillfångatogs av ryssarna i maj 1945.
Nordmän i 5:e SS-divisionen Wiking
SS-Division Wiking upprättades redan den 20 november 1940 som en division inom Waffen-SS. Divisionen bestod ursprungligen främst av frivilliga från Nederländerna, Norge och Danmark samt soldater från flamländska Belgien och Sverige. Bland de cirka 800 norrmän som tjänstgjorde i divisionen fanns Per Imerslund, Per Kjølner, Stian Bech, Olaf T. Lindvig och Fredrik Jensen.
Från början hade SS-Division Wiking tre regementen: "Nordland", "Westland" och "Germania", med namn som speglade besättningarnas ursprung. De norska deltagarna skulle samlas i regementet Nordland, vilket Quisling lovat dem vid värvningen i januari 1941. I praktiken följdes inte detta helt och hållet. Exempelvis hamnade Per Imerslund och Stian Bech i "Westland", som skulle bestå av holländare och flamländare, medan Fredrik Jensen hamnade i "Germania", som skulle bestå av etniska tyskar. Namnet "Wiking" sågs som en gemensam nämnare för besättningens sammansättning från dessa områden.
Divisionen stod under tyskt befäl och förste befälhavare var SS-Obergruppenführer Felix Steiner. Steiner, som hade varit major i Reichswehr sedan 1933, var en soldat av den "gamla skolan" och bidrog starkt till att Waffen-SS fick ett stort manöverutrymme och en viktig plats i den militära stridsorganisationen.
Efter utbildning i Heuberg i Tyskland var styrkan redo för aktiv krigstjänst i april 1941. I juni samma år skickades divisionen till Breslau i östra Tyskland för att ingå i Armégrupp Syds framryckning mot Ukraina under Operation Barbarossa.
Operation Barbarossa och SS-divisionen Wiking
SS-division Wiking sattes in i Operation Barbarossa sju dagar efter starten. Det uppskattas att cirka 190 norska soldater var med från början. De förflyttade sig sydost och gick i strid den 4 juli vid Ternopil i Galizien, dagens Ukraina. Divisionen deltog sedan i belägringen av Kiev. Hilmar Wäckerle, tidigare kommendant för koncentrationslägret Dachau, hade anslutit sig till Regiment Westland och dödades nära Lviv den 2 juli. Wäckerle hade avskedats som kommendant efter att ha avrättat fångar i Dachau på grund av påstådd olydnad. Som hämnd för hans död ordnade regementet så att 36 judar skulle skjutas. Två finska frivilliga blev chockade när de bevittnade tortyren och avrättningen av judarna.
I slutet av juni och början av juli avrättade Waffen-SS Division Wiking ett stort antal slumpmässigt utvalda soldater och civila som ansågs misstänkta, däribland 600 judar i Zboriv i Ukraina.
Diskussionen gick sedan söderut och i slutet av augusti upprättade divisionen ett brohuvud över floden Dnepr vid industristaden Dnepropetrovsk, där de mötte starkt motstånd. Situationen var kritisk fram till den 11 september, då ryssarna tvingades till reträtt. Efter Kievs fall den 18 september avancerade divisionen mot Rostov vid floden Don och intog staden. Efter hårda strider drogs de tillbaka till Mius-flodens linje i november. Under hela 1941 möttes divisionen av en viss skepsis bland de högre officerarna i Wehrmacht, men denna avtog gradvis.
Vidare under 1941-42 höll divisionen linjen och våren 1942 återtogs Rostov. Divisionen förflyttade sig sedan till Kaukasus som en del av Operation Blau ("Operation Blå") och säkrade de viktiga oljekällorna där genom den så kallade Operation Maus ("Operation Mus"). Här utgjorde divisionen den södra delen av Armégrupp Syds flank mot oljefälten i Baku och offensiven mot Stalingrad.
Sslaget om Groznyj
25. n 26 september 1942 inledde SS-division Wiking ett misslyckat anfall mot Groznyj i ett försök att nå Kaspiska havet och säkra de rika oljefälten i området, särskilt mot Baku. De ryska styrkorna var underlägsna i antal och hade skickligt förberett försvaret av staden. Divisionen led svåra förluster och lyckades bara inta delar av staden. På cirka en halvtimme utplånades halva Nordlandregementet, men finska frivilliga i regementet lyckades inta stadens högsta punkt. Totalt förlorade divisionen mer än 1.500 man under anfallet mot Groznyj.
Senna division drogs senare tillbaka från området. I takt med att slaget om Stalingrad gick allt sämre för tyskarna riskerade divisionen att hamna bakom de ryska linjerna och drogs så småningom tillbaka till Rostov.
Kamper söster om Charkov
I november 1942 omorganiserades SS-Division Wiking och hade nu rykte om sig att vara en elitdivision. I början av 1943 deltog divisionen i striderna söder om Kharkov i Ukraina.
Erik von Manstein hade tagit över befälet över Armégrupp Syd och inledde en motattack mot de framryckande sovjetiska styrkorna. Divisionen stötte på problem mot de tungt bepansrade ryska enheterna och var delvis utmattad efter det långa fälttåget i Kaukasus. Trots detta lyckades de hålla tillbaka de ryska styrkorna. Efter det tredje slaget vid Charkov, där tyskarna lyckades återta staden, togs divisionen ur aktiv tjänst för omorganisation och upprustning.
Felix Steiner, som hade befordrats till SS-Gruppenführer, förflyttades från divisionen för att bilda en ny enhet i Kroatien. Han ersattes av SS-Obergruppenführer Herbert Otto Gille. Resterna av regementet Nordlanregementet överfördes från divisionen och bildade tillsammans med norska legionen en ny enhet, 11. SS Panzer Grenadier Division "Nordland". De flesta av de återstående finska frivilliga reste hem efter att deras avtalade tvåårsperiod var över och de ersattes delvis av ett estniskt förband.
SS Skijegerbataljonen Norge
I i februari 1942 upprättades ett frivilligt norskt skidkompani som tjänstgjorde i 6:e SS-Gebirgsdivision Nord. Även om kompaniet formellt var en polisenhet omorganiserades det följande vinter till SS Skijägerbataljon Norge, som bestod av tre kompanier och ett stabskompani. Ett annat norskt förband, 2. poliskompaniet, fanns också i Karelen, men hade ingen koppling till skijägerbataljonen. SS-Untersturmführer Axel Steen var befälhavare för SS Skijägerbataljon.
Sskijägerbataljonen ingick i 6:e SS-Gebirgs-Division "Nord" i Finland och stod huvudsakligen under befäl av SS-Obergruppenführer Friedrich-Wilhelm Krüger.
Ttillbaka i Norge våren 1945
Då 6:e SS-Gebirgs-Division Nord drogs tillbaka till Tyskland i december 1944 återvände skijegerbataljonen till Norge. Från februari 1945 var den underställd de centrala SS-myndigheterna i Norge.
Baljonen var till ungefär hälften blandad med tyska polissoldater och fick det nya namnet "SS u. Polizei-Skijäger-Btl 506, motoriserad".
I maj 1945 gjordes försök att använda bataljonen på Skallum gård i Bærum för att förstärka förskansningarna för flera framstående norska nazister, bland andra Henrik Rogstad, Jonas Lie och Sverre Riisnæs. Detta misslyckades eftersom bataljonen vid det här laget hade avskedats.
Några frivilliga från Waffen SS anslöt sig till statspolisen, tyska SS Norge, Hirden eller SS vaktbataljon, som tjänstgjorde i norska koncentrationsläger med ryska och serbiska krigsfångar.
Over 700 norrmän stupade eller försvann på östfronten. Efter kriget dömdes frivilliga från Waffen-SS som förrädare, men det undersöktes inte om de hade deltagit i krigsförbrytelser eller massakrer på judar och andra civila. Hela Waffen-SS dömdes som en krigsförbrytarorganisation under Nürnbergrättegångarna efter andra världskriget.
Frontsystrar
Frontsøstre var norska sjuksköterskor som tjänstgjorde för tyska Röda Korset på östfronten. Efter att det norska sjuksköterskeförbundet hade omorganiserats och fått en ny ledning i linje med nationalförsamlingens politik 1941 anmälde sig både utbildade sjuksköterskor och frivilliga norska kvinnor som sjuksköterskor och hjälpsjuksköterskor till tyska Röda Korset. Totalt anmälde sig cirka 1.000 kvinnor som frivilliga, men bara hälften av dem kom att tjänstgöra vid fronten. Vid krigsslutet arbetade 300 norska frontsystrar vid olika tyska enheter på östfronten.
I den norska landsförräderirättegången arresterades frontsystrarna och dömdes för att ha tjänat Tyskland, trots att Internationella Röda Korset ger humanitär hjälp till båda de stridande parterna i ett krig. År 1945 bad Internationella Röda Korset den norska riksåklagaren att stoppa åtalet mot sjuksköterskorna, men det norska rättsväsendet valde istället att betona att deras tjänstgöring för tyskarna kunde betraktas som hjälp till fienden. Trots detta fick frontsjuksköterskorna mildare domar än de norrmän som hade tjänstgjort som frontkämpar.
Det fanns en ursäkt röda Korset bad frontsystrarna om ursäkt för hur de behandlats under domstolsuppgörelsen i början av 1990-talet. Detta föranleddes av SV:s parlamentsledamot Hanna Kvanmo, som skrev Domen, där hon berättade om sin tjänstgöring som sjuksköterska på östfronten.

Vidkun Quisling inspekterar den norska legionen.

"De ryska styrkorna var överlägsna i antal och hade skickligt förberett försvaret av staden."

Soldater från norska legionen på östfronten.

Soldater från division Wiking på östfrontens östra flank.

Två norska frontlinjesystrar hjälper en skadad soldat att äta, någonstans på östfronten.

Från striderna utanför Groznyj.

Norska soldater förhör en rysk bonde.

Division Wikings emblem.

Från framsidan i öster.

Frontkämpar vid Leningrad och slaget om Finland av Kaprolat och Hasselmann S:t Hansdagen 1944

Av Frank Magnes

Introduktion
Den 3 november 19390. november 1939 inledde Sovjetunionen ett anfall mot Finland. Det så kallade vinterkriget varade fram till den 12 mars 1940, då den sovjetiska övermakten blev för stor. Bland de frivilliga som var villiga att hjälpa finnarna fanns några norrmän. En av dem var Max Manus. Efter kriget skrev Manus två böcker om sitt liv och sina upplevelser under kriget. Jag intervjuade framlidna Betty Clausen, som var Tikken Manus best man efter kriget. På en direkt fråga om hon visste vad Max gjorde under vinterkriget svarade hon rakt på sak: "Max ville inte prata om det!" Det är inte troligt att han var särskilt aktiv i Finland, men han kom hem till Norge som en hjälte och hans böcker sålde som smör i solsken.
Sen 22 juni 1941 inledde Tyskland Operation Barbarossa mot Sovjetunionen. Icke-angreppspakten mellan Hitler och Stalin gällde inte längre. Ny forskning i arkiven och intervjuer med frontkämpar visar att Stalin hade samma tankar. I själva verket var han redo att ta sig an Europa och röja vägen tills han såg Atlanten i väster. Finland var allierat med Tyskland och såg nu en möjlighet att återerövra land som förlorats efter vinterkriget.
I samband med kriget på östfronten bildades den norska legionen, DNL, som deltog i skyttegravskriget utanför Leningrad från februari 1942 till mars 1943. DNL hade fem norska kompanier, varav fyra var reguljära infanterikompanier. Det sista, som kallades 14:e kompaniet, var ett tungt kompani - med kanoner. Beslutet att skicka DNL till Leningrad och inte till Finland fattades i januari 1942. Heinrich Himmler hade gått bakom ryggen på norrmännen. Majoriteten av de norska frivilliga hade anmält sig för att hjälpa finnarna och kände att de hade blivit förrådda. När DNL drogs tillbaka hade de 180 dödsoffer.
Efter att DNL hade gjort sin del av jobbet i Leningrad anmälde sig många som frivilliga till den nybildade Skijegerbataljonen. De såg nu äntligen möjligheten att komma till Finland och göra det jobb som de ursprungligen hade anmält sig till. Den norska bataljonen bestod av veteraner från Ski-kompaniet som hade tjänstgjort i Finland tillsammans med veteraner från Leningrad. Dessutom fanns det veteraner från regementet som hade erfarenhet från Operation Barbarossa. Men det som var lite avgörande för de senare händelserna var att 3:e kompaniet, som var förlagt till Kaprolat, bestod av unga rekryter som kom direkt från Norge. De hade ingen stridserfarenhet.
Den norska skidjägarbataljonen anlände till fronten i Finland i januari 1944. Deras tjänstgöring bestod huvudsakligen av patrullering på skidor och vakttjänstgöring. De flesta av dem var därför mycket skickliga skidåkare. Enligt Alf Borge var särskilt Johannes Huseth från Lesja en född soldat. Han var både jägare och skidåkare innan han kom till Finland. Bataljonen bestod av tre kompanier. 1. första kompaniet hamnade på kulle 200, andra kompaniet på Hasselmanns kulle och tredje kompaniet på Kaprolat, som nämnts. De saknade det tunga kompani som de hade vid Leningrad, och det var verkligen ingen lycka under den strid som ägde rum efter St Hans 25-27 juni 1944. Ryssarna anföll Kaprolat och Hasselmann med en överlägsen styrka och bataljonen blev nästan utplånad. Omkring 190 norrmän deltog i striderna. Av dessa befann sig 57 i Kaprolat, vilket dokumenteras av Willy Knutsen, som var en av de få som överlevde där. Resten var stationerade vid Høyde 200 och Hasselmann. När striderna började förstärktes Hasselmann med ett okänt antal norrmän från Høyde 200. Totalt undkom cirka 48 norrmän den ryska attacken, de allra flesta genom att simma över sjön Kapanez, som ligger mellan Kaprolat/Hasselmann och Høyde 200. Ryssarna tog 40 fångar, varav 15 överlevde och återvände hem efter kriget. Den som satt längst i fångenskap var Wolfgang Windingstad, som avtjänade nio år och släpptes 1953 när Stalin dog. Det tragiska är att 100 norska frontkämpar stupade. År 2014 berättade två av de överlevande sin historia i följande exklusiva intervju.
Nslakten vid Kaprolat och Hasselmann var en del av den ryska sommaroffensiven, Operation Bagration, som syftade till att driva ut tyskarna ur Vitryssland. De gick till angrepp mot hela den norra fronten och i september 1944 tvingades Finland kapitulera. Finnarna bytte sida och de tyska styrkorna i Finland fick evakueras till Nordnorge. Skijegerbataljonen fick kämpa hela vägen till Skibotn. De norska frontkämparna kunde inte tro att finnarna hade vänt om och allierat sig med ryssarna.
Set är värt att notera att de frivilliga från vinterkriget återvände hem som hjältar, medan exilregeringen i London såg till att de frontkämpar som frivilligt ställde upp för Finland efter Barbarossa straffades hårt.
Alf Borge från Oslo och Magne från Östnorge
Alf Borge intervjuades när han var 94 år gammal. I januari 1942 anmälde han sig som frivillig frontkämpe. Han var en av de få som överlevde de hårda striderna vid Hasselmann. Magne är också i 90-årsåldern och växte upp på en gård i Hedmarken. Han tog värvning i april/maj 1942. De tjänstgjorde tillsammans i både Leningrad och Finland.
- Deras motivation var att hjälpa Finland och att bekämpa kommunismen. Det fanns en allmän uppfattning om att Stalin var ett större hot än Hitler vid den här tiden. Jag kämpade för det jag trodde på! Det norska folket stod på Finlands sida ända från vinterkrigets utbrott. Alf pratar entusiastiskt och Magne bryter in: - "Anledningen till mitt val var densamma som Alfs. Förutom en rädsla för att kommunismen skulle invadera Norge.
Leningrad
Gutta kan berätta att Leningrad var enformigt och deprimerande. Alf var Stürmmann och MG-skytt på ett franskt SMG-vapen, medan Magne var stridsinfanterist med en Mauser.
- "Vi kom direkt in i striderna, och det var ett brutalt skyttegravskrig! Vi var med i kriget dygnet runt. Skyttegravarna kändes som ett helvete. Det fanns löss, råttor och isvatten överallt. För att undvika att bli skjutna av prickskyttar kastade vi avföring över skyttegraven med spadar efter att ha gått på toa! Toaletten bestod av en stolpe över ett hål i skyttegraven", säger Alf och Magne med ett skratt.
En lömsk och osynlig fiende var kylan. En av de kallaste vintrarna i mannaminne var vintern 1942-1943. Kyla ner till 50 minusgrader och vind från Finska viken. Kombinationen av kyla och vind i det öppna landskapet hade en förödande effekt. För att slippa den värsta kylan på fötterna stod vi på plankbitar nere i skyttegravarna", säger Alf och huttrar.
- "Fick du mycket sömn då, Alf?" frågar Magne. "Nej, tvåtimmarsskift och en timmes ledighet gjorde att sömnen blev en bristvara! Vid ett tillfälle befann jag och patrullen under ledning av Bjarne Sveen oss cirka 20 meter från de ryska kulsprutorna. Vi undersökte vad som hände på kulle 66. Plötsligt sköt ryssarna upp fallskärmar med ljus. Helt utmattad av sömnbrist somnade jag framför de ryska kulsprutorna! Otroligt, det kunde ha gått riktigt illa", svarar Alf.
Balkan
Efter Leningrad förflyttades större delen av DNL till Grafenwöhr i Bayern och Graz i Österrike. Där utbildades de och så småningom blev det vilda protester eftersom det beslutades att de skulle skickas till Balkan.
- "Vi ville inte åka till Balkan, vi hade anmält oss för att strida i Finland och inte för att strida mot partisaner nere på Balkan! Lyckligtvis insåg tyskarna att det skulle bli problem och skrotade projektet. "De behövde oss i Finland", säger Alf lite upprört.
Leningrad flashback
- "Vid ett tillfälle var jag tvungen att gå tillbaka för att hämta ammunition", tillägger Magne, "och sektionen utsattes plötsligt för en enorm artilleriattack. Det var nästan omöjligt att urskilja de olika nedslagen. Det kändes som ett oavbrutet trumslag! När det lugnat ner sig stötte jag på en holländare. Han hade fått granatsplitter i buken. Det var en hemsk lukt av blod och tarminnehåll! Fruktansvärt! Holländaren skrek av ångest och slutade sina dagar där.
För fem-sex år sedan fick jag problem med gallsten. Jävligt smärtsamt. Jag vaknade en natt med fruktansvärda smärtor. Det var en fullständig flashback till Leningrad - jag hörde holländaren skrika. Men det var inte han, det var jag som skrek. Jag kunde till och med känna lukten av det! Ater nästan 70 år! Märkligt och nästan otroligt.
Sskyttar och granater
Magne fortsätter med skakande berättelser: "Det fanns många ryska krypskyttar nära Leningrad, och de var duktiga. Jag var på väg tillbaka för att hämta mat. Som vanligt satte jag stålhjälmen på mitt gevär över kanten på skyttegraven för att rensa den. På vägen tillbaka snuddade en prickskytts kula vid min hals och in i behållaren på min rygg. Jag föll nästan till marken av trycket.
Senare skulle mitt team använda en MG som var täckt av snö och is. Jag och en kamrat satte igång med spadar. Handgranaterna med trähandtag placerades alltid i utkanten av kulspruteposteringarna. De hade en kula på baksidan som man drog ut. Jag hade inte gått mer än fem meter när den exploderade. Min kompis hade klippt av vajern. Den gick av så illa att flera förmodligen gick av samtidigt. Han dog snabbt.
Magne är på jobbet nu: - Efter detta fick sju man order om att ta över en del av bunkern. Tre män föll - en blev sårad. Inget kära mamma där på gården! Jag skulle avlösa den siste som föll, och ryssarna var bara 80-90 meter bort. En granat detonerade med ett dån. Man hör inte att den kommer. Jag var bara några meter bort. Den stackars killen hette Arne Brenden. Han blev chockad och kom krypande och skrek: "Skjut ihjäl mig. Det är så hemskt!" Han dog en plågsam död. Jag fick inte ens en skråma.
Söde
- Efter dessa upplevelser började jag tro lite på ödet. Jag tror också på Gud. Men det finns faktiskt en sak som jag ångrar. Magne reflekterar över den gång han dödade en rysk soldat: "Det var i det gråa ljuset en morgon. En ensam beväpnad rysk soldat i ingenmansland. Han kom rakt emot oss. Jag hade inget annat att göra än att skjuta. Det kunde ha varit fler av dem. Ryssen dödades med mausergeväret.
Finlandet
Ingen av dem kunde avskedas efter Leningrad eftersom de hade kontrakt fram till krigsslutet. Båda konstaterar att det ryska hotet var tillräckligt motiverande. Så skidjägarbataljonen anlände till Finland strax efter nyår 1944. Jul- och nyårshelgerna tillbringade de i en järnvägsvagn. Vintern i Finland var inte särskilt kall. Norrmännen sov till att börja med i vanliga tält och i fanertält, innan de satte upp bunkrar. Både Alf och Magne kom upp till Hasselmann i maj.
- "Det var mest bevakning och patrullering i vildmarken. Vi hade en räddningsaktion där vi räddade två män den 8 maj 1944. Då blev jag sårad i benet av ett ryskt gevärsskott", säger Alf och pekar på sitt vänstra ben. Kulan sitter fortfarande kvar.
Kaprolat och Hasselmann
När är Alf som bäst: - Per Faye Schjøll hade tagit olovlig ledighet. Som tur var blev straffet att utöka extratjänsten på Hasselmann. Per blev mycket välkänd där. För övrigt observerade vi att ryssarna var vansinnigt nära våra positioner. Vi förstod att Ivan förberedde striden. Skrik och kommandon ackompanjerade av avverkning för att bygga kavallerivägar. Jag var den första skytten på en granatkastare i Finland. Vi fick vår middag precis när larmet gick. Klippfisk. Vi hann förstås inte äta nåt.
- Ryssarna gick först på Kaprolat med en jävla bombräd. En plötslig tystnad följde innan ryssarna stormade in. De ropade "Horra, horra" och stormade. Vi på Hasselman hörde skottlossningen tydligt. Kaprolat blev nedslaget och föll mycket snabbt", fortsätter Alf.
Några få överlevande lyckades ta sig över till Hasselmann. Willy Knutsen har berättat för oss att det var fem män som tillsammans tog sig över till Hasselmann. De var österrikaren Toni Kern, Ståle Gjerde, Gudbrand Dreierstad, plutonchefen Yngvar Kofoed och Kaare Børsting. Endast Kern och Dreierstad räddade livet. Kofoed träffades direkt av en granat och dödades omedelbart.
Säkerhet
- "Jag var rädd när det var lugnt. Under striderna var det däremot fullt fokus och jag var väldigt uppspelt. Det var pauser och långa avbrott i striderna. Då hade jag gott om tid att tänka. Efter Kaprolats fall anföll ryssarna Hasselmann. Sen var det vår tur! De stormade inte som de gjorde vid Kaprolat. Vid Kaprolat anföll de som ryssarna brukade göra. De bara vräkte in soldater! Jag tror att de var tvungna att lugna ner sig lite efter Kaprolat. Taktiken var nog att försöka tunna ut styrkan vid Hasselmann. De hade ju trots allt koll på oss", säger Alf eftertänksamt.
Amputation
- "Under striderna arbetade jag på andra sidan havet. Jag lade ledningar i ett stort sjukvårdstält där tre kirurger arbetade. De sårade från de tyska ställningarna längre öster om Hasselmann kom in. Jag blev ofrivilligt vittne till hur en skadad tysk soldat kom in. Kirurgerna skar av hans ben strax ovanför knäet. De såg ut som slaktare! Sjukvårdaren bar ut benet efter amputationen. Skon var fortfarande på. Magne ler nu, men det var allvar på den tiden.
Nnära döden
- Vi var lovade förstärkningar. Under striderna kröp jag cirka 15-20 meter för att få en ljussignal. Jag lade ner min kulsprutepistol. Plötsligt och utan förvarning stod ryssen där! Jag såg döden komma krypande. Från ingenstans hördes ett skott från en Mauser. Ett skott till kom! Det var Jon Helblad från Tolga som fick tag i ryssen. Han var snabb! Jon räddade utan tvekan mitt liv", säger Alf. Efterhand blev leden allt glesare.
- "Frank Walthinsen, som var MG-skytt, berättade för mig efter kriget att 'Wahlstrøm var min andre skytt'", säger Alf. Den tillförordnade kaptenen Rolf Wahlstrøm gjorde ett bra jobb med att ladda MG:n under en tid. Andra har sagt att Wahlstrøm fick ett nervsammanbrott, i så fall måste det ha varit mot slutet, men jag tror inte att det är sant. Walthinsen överlevde. Wahlstrøms öde är ovisst, men han dog. Det är helt säkert. Antingen på Hasselmann eller i fångenskap.
Snik-skytten igen
Alf fortsätter: - "Per och jag låg bredvid varandra. Skyttegraven var ungefär en halv meter djup. Plötsligt blev vi varse en rysk prickskytt. Den jäveln hade krupit upp i ett träd. Per kastade sig ner medan kulorna susade runt honom. "Se om du kan stoppa honom!" Jag avlossade tre små skott mot Schmeisser. Det var slut på skjutandet från den vinkeln!
Alf har haft en teori ända sedan slaget. Han tror att ryssarna bröt sig in i Hasselmanns sista position samtidigt som hans grupp bröt sig ut. De trodde att norrmännen fortfarande hade en stor styrka. Alfs grupp sprang iväg i rasande fart ner från höjderna och alla som följde efter Per räddade livet. De var Alf, Per Faye Schjøll, Johannes Huseth, Leif Gurandsrud, Robert, Jon Helblad, Sigmund Vigerust, Peder Dørum och Helmer Hansen.
- Jag simmade naken med bara dödsstämpeln runt halsen. Alf berättar om den dramatiska flykten: "Allt jag kunde tänka på var att klara mig, och jag hade en Mauser i händerna. Den var ganska otymplig att springa med. Gurandsrud fick en kula genom kinden. Hans tänder var intakta. Han sprang vidare. När vi kom till vattenbrynet slängde vi i våra vapen. Kläderna gick samma väg.
- Jag skickade följande korta brev till mamma när jag var i säkerhet: "Jag lever och mår bra. Alf!" Efter slaget vid Hasselmann tilldelades jag Järnkorset av 2:a klass, Sårade-märket och Storm-märket. Magne bryter in: "När du var i strid och räddade dig själv, letade Georg Gundersen och jag efter kablar på andra sidan sjön Kapanez.
Deckande eld
Jon Helblad har sedan dess berättat om sin kamrat Finn Simonsen från Røros. Han sårades i den sista ställningen och gav tillsammans med tre andra täckande eld. Detta bidrog utan tvekan till att öka chanserna för att utbrottet skulle lyckas. De tre var Kåre Mæhlum från Stange/Løten, Sverre Østerdal från Oslo och Wilhelm Anton Hansen från Moss. De hjälpte sina kamrater, hade själva ingen chans och alla fyra dödades.
- Jag var sambandsofficer i Finland. Sambandet flyttades ut från Hasselmann dagen före striden. När striden började vid Kaprolat var tre av oss tvungna att återvända till Hasselmann. Än en gång hade jag tur som klarade mig. Magne drar en lättnadens suck. De tre var Arne Dahl, Knut Høivik och Trygve Johansen. Dahl dog i fångenskap. Høiby överlevde fångenskapen och återvände hem efter kriget. Johansen simmade i säkerhet över sjön Kapanez.
- "Från min position såg jag flera överlevande som kom simmandede... Tre eller fyra av dem tog sig in i en timmerstuga. Där satt de helt nakna. Alf och Robert. Alf utbrast: "Nu ska vi ha det tufft!" Magne såg också Vigerust, som kom vadande. Han hade hållit sig flytande på en trästock. Pojken var 17 år gammal, livrädd och kunde inte simma.
Efter slakten av Kaprolat och Hasselmann började tankarna gå till "Soldatenglück". Med andra ord, en soldat föds nästan med tur och klarar sig ändå. Alf och Magne blir eftertänksamma. 100 norrmän föll. Det är dokumenterat, men tyvärr hade de inte Soldatenglück.
Hasselmann flashback
- Varje gång någon har kommit fram till mig under de senaste 70 åren har jag fått en flashback. Ryssen som hade mig i siktet på Hasselmann. Sedan står jag i skyttevärnet igen och ser in i hans mun. Det är något där - det försvinner aldrig. Jag blir helt stel. Det blir värre och värre med åldern. Hans ansikte är klart när jag blundar. Jag är helt övertygad om att ryssen inte skulle skjuta en obeväpnad man. Det var hans väg", minns Alf och sänder en tanke till den bortgångne Jon Helblad.
Tåtermarschen från Finland till Norge
Då Finland slöt separatfred med Sovjetunionen den 4 september 1944 måste resterna av Skijegerbataljonen börja marschen tillbaka till Norge. Mer än 200.000 soldater i tyska uniformer måste sätta sig i säkerhet. Detta inkluderade det norska 3:e poliskompaniet med 200 man. Det var en marsch på cirka 120 kilometer.
- Vi åkte först till Kuusamo med full packning. Allt skulle med. Marschen ägde rum på natten på grund av ryskt flyg. Lyckligtvis förekom inga stridshandlingar mot oss. Vi ville inte skjuta på finländare. Vi var tyskarnas eftertrupp och hade säkerhet ända till Rovaniemi. Där sprängde vi bron. Mitt team var de sista över innan den gick rakt åt helvete. Sedan var ryssarna precis bakom oss.
Vi nådde Skibotn och satte kurs mot Narvik. De enda lågor jag såg i Norge var koltunnor. De ställdes upp här och där så att folk skulle kunna hålla värmen. Den brända jordens taktik gällde inte oss. Vi var goda norrmän och vårt mål var att hjälpa finnarna. Därför blev besvikelsen desto större när de kapitulerade och bytte sida", säger Alf. Från Narvik bar det av med båt till Oslo.
Dom
- "Jag fick åtta år och tjänstgjorde fram till februari-mars 1948", säger en frustrerad Alf. "Jag tjänstgjorde mindre än tre år. Den allmänna opinionen i Norge var positiv när jag kom ut. Jag blev accepterad både på arbetsmarknaden och privat.
Magne fick två och ett halvt år. Jag avtjänade ungefär två av dem och blev frigiven i februari 1947", säger han. För det mesta gick det bra efter kriget. Men att sitta i Hamar distriktsfängelse var en prövning. Vi blev ständigt beskjutna av en vakt som hette Johannes Aas. Han blev senare chef för hemvärnet. Jag blev hotad med ett nytt fängelsestraff om jag inte anmälde mig till hemvärnet. Då frågade jag vad hotet var. Den gode herr Aas svarade: "Vi har Ryssland, naturligtvis." Jag blev så grundligt förbannad att jag utbrast: "Jag satt i fängelse i två och ett halvt år för att jag kämpade mot kommunismen. Nu hotar du mig med samma sak om jag inte är med igen!"
- "Jag har inte ångrat att jag var en frontkämpe. Jag trodde på saken. Alf nickar: "Jag ångrar inte heller någonting!
Bågra av oss är överens om att utgången hade blivit en annan om bataljonschefen Frode Halle hade varit närvarande som befälhavare under striderna. Han skulle säkert ha dragit tillbaka 3:e kompaniet från Kaprolat och förstärkt Hasselmann. Möjligen skulle han ha dragit tillbaka hela styrkan. På så sätt hade man kunnat undvika skidjägarbataljonens undergång.
Alf och Magne blev gamla. Kriget lämnade sina osynliga spår. Men kamratskapet och sammanhållningen bland skidjägarna förblev stark långt efter krigsslutet.

Bild 8 14 kp vid Leningrad.tif

Alf Borge med järnkorset.

Bild 11 Alf Borge2 jpg .jpg

Bild 9 Monte Rosa blad från Drammen.tif

Karta över Leningrad

Bild 14 Bombkastare på Kaprolat.jpg

Bild 36 Österrikiska Blazius dödade Kaprolat Sæhlie hög.jpg

"- Jag tänkte bara på att klara mig, och jag hade en Mauser i händerna. Den var ganska otymplig att springa med."

Polis, delstatspolis, Gestapo och SS-avdelningar

Polisen  - Statlig polis, Gestapo och SS-avdelningar

Redan från den första dagen av den tyska ockupationen arbetade den norska polisen nära ockupationsmakten för att upprätthålla lag och ordning och minska konflikterna mellan civilbefolkningen och de tyska styrkorna.

I den vanliga polisen i Norge var många skeptiska till nazisterna och många av dem var motståndare till de tyska ockupanterna. Trots starka kampanjer för att nazifiera poliskåren lyckades man inte. Det fanns aldrig tillräckligt många kvalificerade nazister för att göra poliskåren helt pålitlig ur tyskarnas perspektiv. Detta var ett av skälen till att Gestapo övervakade mycket av den norska polisens arbete och till och med hanterade allvarliga fall mot norska motståndsmän.
I augusti 1943 kom tyskarnas misstro mot den norska polisen till tydligt uttryck. Nästan 500 norska poliser arresterades. Av dessa skickades 271 till koncentrationslägret Stutthof, där tyskarna gjorde ett misslyckat försök att omvända dem till nazismen. Anledningen till detta var, som nämnts i en annan artikel, att vice polismästare Gunnar Eilifsen hade vägrat att hjälpa till med gripandet av kvinnor som inte hade inställt sig för obligatorisk arbetstjänst. Han sköts då som en varning.
Norsk polis deltog trots detta aktivt i förföljelsen av utsatta grupper. Det var mycket ovanligt att poliser öppet vägrade att följa order, eftersom det ansågs både riskabelt och ibland meningslöst. Följden blev att polisen arresterade krigsfångar och politiska flyktingar, protesterande lärare och inte minst många norska judar.
De flesta av de arresterade norska judarna dödades senare i koncentrationslägret Auschwitz. Den politiskt mer pålitliga statspolisen var huvudansvarig för dessa aktioner, men även personer inom de andra poliskårerna deltog.
Efter kriget var polisen tvungen att utreda sin egen verksamhet. 2.200 av 4.500 poliser stängdes av, delvis på grund av deras samröre med NS. Poliser som ansågs ha hjälpt sina landsmän och som inte hade begått allvarliga brott eller ägnat sig åt nazistisk propaganda fick ofta fortsätta sin tjänstgöring. Totalt fick 1.200 av de avstängda fortsätta som poliser, trots att många av dem betraktades med stor skepsis.
Sågra poliser avrättades efter kriget för att ha gjort sig skyldiga till mord och tortyr.
Sstatspolisen
Statspolitiet, ofta kallat Stapo, var en beväpnad politisk polisstyrka och en statlig myndighet i Norge efter tysk förebild och bemannad med norska tjänstemän under ockupationen. Styrkan bildades formellt den 1 juni 1941 och en av initiativtagarna var Karl Marthinsen, som senare utsågs till chef för organisationen.
Sådan skulle statspolisen bli en mer trovärdig partner för ockupationsmakten. Statspolisens huvuduppgift var att ta hand om politiska brott, flyktingar, spioneri, sabotage, väpnat motstånd och andra former av uppror mot ockupationsregimen eller de norska nazimyndigheterna. Den var organiserad med ett huvudkontor i Oslo och sex underkontor i Oslo och Aker, Stavanger, Bergen, Trondheim, Tromsö och Kirkenes. Statspolisen var direkt underställd chefen för säkerhetspolisen i det provisoriska polisdepartement som inrättats av Josef Terboven, men den kunde också ta emot order direkt från den tyska säkerhetspolisen i Norge. Den arbetade oberoende av den vanliga polisen.
Statspolitiet hade endast fyra anställda som inte var medlemmar i Nasjonal Samling (NS).
Den första chefen för Stapo var Oliver Møystad. Han var utbildad ingenjör, bonde och tidningsredaktör. Han var en aktiv anhängare av nationalsocialismen och medlem i NS från första början. Han var också aktiv i Hirden och hade flera ledande befattningar. Som chef för statspolisen var han kritisk till Karl Marthinsen. Møystad avskedades av Quisling 1943 och ersattes av Marthinsen. Karl Marthinsen expanderade Stapo avsevärt och 1944 hade organisationen vuxit till över 350 anställda.
Sstatspolisen blev känd för sin brutalitet och iver i tjänsten. Statspolisen spelade en central roll i deportationen av judarna och efter kriget befanns flera medlemmar skyldiga till tortyr, misshandel, mord och avrättningar.
Onge fler än 919 personer var involverade i statspolisens olika avdelningar under ockupationen. Därutöver var cirka 57 personer på olika sätt knutna till tjänsten. Dessutom hade 37 personer inom åklagarmyndigheten ett nära samarbete med statspolisen. Eirik Veum konstaterar i sitt verk Hänsynslösa norrmän att 72 norrmän deltog i avrättningen av norska motståndsmän och att många fler deltog i misshandel, tortyr och stympning.
I dömdes flera medlemmar till döden och avrättades, bland andra Reidar Haaland, Holger Tou, Arne Braa Saatvedt, Hans Jacob Skaar Pedersen, Ole Wehus, Olav Aspheim och Einar Dønnum. Totalt miste 36 statspoliser livet genom strid eller likvidering under ockupationen. Stian Bech Jr. dömdes till livstids fängelse, men benådades 1954. Knut Gamborg Nilsen dömdes till livstids fängelse med tvångsarbete, men benådades och frigavs 1954. Sverre Johansen dömdes till 20 års tvångsarbete och frigavs 1952. Johan Bjørgan dömdes till 18 års straffarbete och Sverre Johan Dürbeck, som tjänstgjorde i statspolisen från 1941 till juli 1943, dömdes till sex års straffarbete. Ragnvald Kranz dömdes till livstids fängelse med straffarbete, trots att dödsstraff yrkades. Knut Rød åtalades och frikändes två gånger, och han återinsattes senare i poliskåren.
I i slutet av januari 1945 beslöt hemmafrontens ledning att Marthinsen skulle likvideras. Beslutet grundade sig på rapporter, delvis erhållna genom telefonavlyssning, som tydde på att han planerade att ta kontroll över Nationella koalitionens kamporganisationer och använda dem mot hemmastyrkorna i krigets slutskede. Han hade redan kontroll över Shepherd och statspolisen, och det rapporterades att han även ville ta över polisministeriet.
Marthinsens bil, som drevs av en knoppgenerator, attackerades nära hans hem på Blindernveien 74 (numera Blindernveien 40). Medlemmarna i Oslobanden hade gömt sig på en närbelägen kulle, där de visste att bilen skulle förlora motorkraft. Bilen besköts med en brengun från en position bakom en vedstapel vid Farmasi-byggnaden, och Marthinsen dödades på fläcken, medan föraren skadades, men inte livshotande.
Eirik Veum ifrågasätter i sin bok varför Marthinsen inte gjorde mer för att skydda sig själv. Veum tror att förlusten av sin son, liksom utsikten till en rättegång och dödsstraff, gjorde att döden kändes som en befrielse för honom.
Martinsen begravdes under högtidliga former på Ekebergskyrkogården i Oslo. Efter att denna kyrkogård stängts flyttades hans kvarlevor till Vår Frelsers gravlund den 4 oktober 1952.
Efter mordet på Marthinsen genomfördes omfattande repressalier. Sammanlagt 28 personer avrättades på Akershus fästning som en direkt följd av detta. Den första kvällen, den 9 februari, avrättades 20 personer och dagen därpå ytterligare åtta. Justitieminister Sverre Riisnæs var närvarande och avlossade själv skott med sin tjänsterevolver.
Samtidigt som Marthinsen mördades arresterade Gestapo Högsta domstolens advokater Carl F. Gjerdrum och Jon Vislie, konsulten Haakon Sæthre och driftingenjören Kaare Sundby. De dömdes summariskt till döden utan försvarsadvokat eller vittnen och avrättades på Akershus fästning dagen därpå. Sju andra som hade arresterats i november 1944 hämtades också från fängelset och avrättades.
Den 10 februari 1945 avrättade ockupationsmakten även en norsk nazist som dömts för rån och mord. Enligt Norsk Krigsencyklopedi skulle 34 personer avrättas som vedergällning och 29 av dessa avrättades i februari. Bland de avrättade fanns Asle Grepp.
Vn 1947 åtalades den tyske domaren Hans Latza och hans två meddomare för morden på Gjerdrum, Vislie, Sæthre, Sundby och polismannen Aage Lorang Martinsen, som hade bevisats vara oskyldig till anklagelserna. Åklagaren hävdade att Terboven hade beslutat att de fem skulle avrättas och att detta var skjutningen av gisslan som vedergällning. Eidsivating hovrätt frikände meddomarna, medan Latza dömdes till 15 års tvångsarbete. Senare samma år upphävde Högsta domstolen domen på grund av oklarheter i hovrättens krav på underinstansens handläggning.
Sipo, Gestapo och SD
I alla ockuperade områden var Sicherheitspolizei, eller Sipo, upprättades i alla ockuperade områden. Detta var ett samlingsnamn för de två delarna av Schutzstaffel (SS) underrättelse- och säkerhetstjänst, Gestapo och Sicherheitsdienst, förkortat SD. I korthet kan man säga att det var en samling av de allra värsta nazisterna som fanns. Deras arbetsmetoder var cyniska, kriminella och våldsamma.
Den RSHA (Reichssicherheitshauptamt, Huvudkontoret för nationell säkerhet) etablerade sig i Norge i april 1940 fick man order om att undvika termen Geheime Staatspolizei (Gestapo), eftersom namnet hade fått dåligt rykte bland norrmännen på grund av "fientlig propaganda". Istället skulle Sipo användas som ett samlingsnamn för Gestapo, Kriminalpolizei (Kripo) och Sicherheitsdienst (SD). Även om denna förändring var kosmetisk kallades Gestapo officiellt för Sipo Abteilung IV i Norge.
Den högste ledaren för dessa funktioner i Norge var Befehlshaber der Sipo und des Sicherheitsdienstes (BdS) Norwegen. Fram till november 1940 var detta Franz Walter Stahlecker, följd av Heinrich Fehlis.
SS-Oberführer Fehlis är en av de mest kända Gestapo-männen i Norge. Han var på en intensiv jakt efter norska motståndsmän, särskilt Max Manus, Gunnar Sønsteby och Gregers Gram. Han var fruktad och sparade inga ansträngningar för att uppnå sina mål.
Fehlis tog över efter Stahlecker som chef för Sipo och SD i Norge i november 1940 och var "Befehlshaber" på Victoria Terrasse i Oslo. Befälsordningen var ibland oklar; som chef för Sipo och SD rapporterade han direkt till Reinhard Heydrich och RSHA i Berlin, men Terboven skrev i sina rapporter att Fehlis var underordnad SS- och polischefen i Norge Wilhelm Redieß. Fehlis var i praktiken en nära medarbetare till Terboven, och de två träffades nästan dagligen. Fehlis var bland annat medlem av den tribunal som dömde Viggo Hansteen och Rolf Wickstrøm till döden och han gav Oscar Hans i uppdrag att utföra avrättningen. Fehlis deltog i möten med Terboven, Redieß, Quisling och Marthinsen där aktioner mot judarna diskuterades, vilket ledde till att mer än 700 judar deporterades från Norge och dödades i Auschwitz.
Då kriget tog slut upptäcktes åtta massgravar i Trandumskogen. Totalt dödades 173 norrmän, 15 sovjeter och sex britter här. Några av dem avrättades utan rättegång eller dom; de flesta dömdes av den tyska polisdomstolen SS- und Polizeigericht Nord i Oslo, dvs av Fehlis, Terboven, Redieß och Marthinsen. På flera håll ifrågasatte NS-medlemmar avrättningarna och hävdade att de var brittisk propaganda. De och andra norska nazister fördes av hemvärnet till Trandumskogen för att själva bevittna uppgraderingen. Vidkun Quisling fördes också från sin fängelsecell på Akershus till Trandumskogen den 19 juni, ovetande om vart han hade förts. Han hävdade att han inte visste vad som hände på Trandum och sade att det var helt fruktansvärt. Det har aldrig funnits några bevis för att han faktiskt kände till avrättningarna. Massgravarna på Trandum väckte enorm uppmärksamhet och ledde till en dramatisk ökning av hatet mot NS-medlemmar och andra som hade varit medskyldiga.
Ett exempel på den typ av uppdrag som statspolisen och Hirdens Bedriftsvern fick är operationen vid Ystå-gårdarna i Granvin utanför Bergen. Rapporter kom in om att norska hemmafrontssoldater hade gått i land från England. De hade troligen en radio med sig. Statspolisen fick order om att åka ut till gårdarna tillsammans med Hirdens Bedriftsvern. De var fyra stycken från statspolisen i Bergen: Didrik Nygård, 38 år från Bremanger och ledare för operationen, Audun Fridtjof Bødtker, 27 år från Bergen, Einar Tandberg Mathisen, 24 år från Tromsö, och Andreas Gjøsund, 35 år från Bergen. Från Hirdens Bedriftsvern kommer åtta män: Gunnar Iversen, 24 år från Bergen, Willy Kristian Moss, 27 år från Bergen, Gustav Andreas Pettersen, 29 år från Bergen, Anders Bjertnes, 36 år från Kongsberg, Reidar Harald Solheim, 20 år från Høyanger, Olav Mikal Larsen Solsvik, 19 år från Fjell, och den yngste är 17-årige Dagfinn Anker Tumert från Stavanger. Soldaterna hade kulsprutepistoler och Krag Jørgensen-gevär.
De smög sig in på gårdarna tidigt på morgonen, runt klockan åtta. De var försiktiga, för de visste att motståndsmännen hade vapen och stridsträning. De tre motståndsmännen hade kommit från England och skulle gå under jorden för att samla information om norrmän som hade samarbetat med tyskarna och sedan arrestera dem när freden kom.
De tre motståndsmännen var Torstein K. Kjerland, 23 år från Granvin, Olav Skåtun och Jens Hans Holmefjord, 26 år från Bergen. De upptäcker att de norska nazisterna smyger sig på dem och försöker fly. En häftig eldstrid utbryter där Torstein blir träffad, medan de andra två kommer undan. Torstein gömmer sig bakom en sten och tar upp kampen med den anfallande styrkan, men hans vapen låser sig. Han försöker begå självmord med en handgranat, men lyckas inte. Han tar därför sitt liv genom att skära halsen av sig själv. Även herden Willy Moss skjuter honom med sin revolver ett par timmar senare, när han tyckte sig se rörelse i honom.
Det är stor uppståndelse på gården. Vapen hotas om inte radiosändaren och motståndsmännens väskor hittas. De hittade ingenting, men plundrade gården på mat och lite annat innan de kallade på förstärkning. De ville ju trots allt få tag på de två som rymt.
Olav och Jens Hans återvänder till gården nästa dag och blir gripna av en vaktstyrka. Ett foto av dem har följande bildtext:
"De togs i förvar av tyskarna och transporterades sedan till Gestapos center i Veiten i Bergen. Där utsattes Hans för förhör och tortyr, vilket gav honom bestående skador. Efter detta satt Hans fängslad i både Bergen kretsfängelse och Espeland fångläger."
Sliknade aktioner ägde rum på många platser runt om i landet ända fram till krigsslutet. Det kan tyckas märkligt att folk inte insåg vartåt det barkade och att nazisterna inte försökte fly. En möjlighet är förstås att de inte insåg hur nära nederlaget var och att de var tvungna att kämpa hårt för att försöka rädda några av dem som de hade trott på.
Norda män i Gestapo
Gestapo är kanske lika välkänt som namnet Adolf Hitler. Det förknippas med grymhet, nazism, våld, mord och krigsförbrytelser. Den tyska hemliga polisen etablerades i Norge strax efter invasionen den 9 april 1940. Och inte långt därefter anmälde sig ivriga norska nazister som frivilliga att arbeta för Gestapo. De skulle komma att bli de mest hatade av alla norska förrädare efter kriget. Den tyska säkerhetspolisen hette egentligen Abteilung IV, men var mer känd som Gestapo. De norska Gestapo-kollaboratörerna infiltrerade de norska motståndsgrupperna och arbetade med dem ett tag innan de plötsligt rapporterade och fördömde de norska motståndsmännen. De var dubbelagenter, informatörer och angivare. Det fanns inget som helst ädelt eller glamoröst med deras tjänst. Många av de motståndsmän som angavs avrättades eller dog i fångenskap. Det är viktigt att komma ihåg att tyska Gestapo inte är samma sak som norska statspolisen och norska säkerhetstjänsten. De samarbetade, men var separata avdelningar och byråer.
Veum hävdar i sin bok Hänsynslösa norrmän. Gestapo att den tyska säkerhetstjänsten aldrig skulle ha lyckats samla ihop och likvidera så många norska motståndsgrupper och personer om det inte hade varit för norrmännen som hjälpte till med detta. Totalt rör det sig om 1.145 personer som aktivt arbetade för Gestapo som informatörer, provokatörer och angivare. En del ska ha varit tolkar, chaufförer och utredare. En del hade fasta anställningar inom Gestapo, medan andra arbetade på ackord, dvs. fick betalt för tips och specialuppdrag. Cirka 5.000 personer dömdes för att ha samarbetat med säkerhetspolisen under landsförräderirättegången.
Högsta uppgiften för den tyska säkerhetspolisen var att med alla medel och listiga metoder bekämpa allt motstånd mot den tyska ockupationsmakten och Nasjonal Samling, såväl militärt som civilt. Huvudfienden var därför alla norrmän som motsatte sig systemet och trotsade de lagar och regler som Reichskoye infördeterboven och hans stab. Allt motstånd sågs som farligt, och allt från olagliga publikationer, partier, organisationer, klubbar och föreningar bekämpades med hårda tag. Kungafamiljen, exilregeringen och parlamentet sågs som farliga. Det var totalförbjudet och straffades hårt att visa sympati med någon av dessa. Den norska flaggan förbjöds och alla radioapparater konfiskerades. Att använda färgkombinationer som påminde om flaggan var också olagligt, liksom uttalanden som var negativa mot regeringen och positiva mot de allierade eller de legala norska myndigheterna.
Det blev olagligt att anordna danser och fester. Detta var farligt eftersom det gjorde det möjligt för människor att utbyta information. Det enda som var tillåtet var evenemang som organiserades av NS. Full censur av norska tidningar infördes och informationsspridning i någon annan form var strängt förbjuden. Alla telefonsamtal avlyssnades och en strikt postcensur infördes.
Frontaufklärungskommando 144
Den första etableringen av specialavdelningen Frontaufklärungskommando 144 ägde rum sommaren 1942. Den tyska underrättelsetjänsten Abwehr, under ledning av major Johannes Nowak, var då orolig för att Röda armén skulle skicka en expeditionskår till Finnmark för att kringgå den tyska Lapplandsarmén och de finska styrkor som försökte inta Murmansk. Löjtnant Werner Köhl, som nyligen hade anlänt till Norge, fick i uppdrag att rekrytera norrmän med kunskaper i radiotelegrafi och tyska språket, som också kunde utbildas i sabotage för att vid behov kunna operera bakom de sovjetiska linjerna. Han rekryterade Wilhelm B. från Mosjøen, en fartygstelegrafist och styrman som talade flytande tyska och engelska och tydligen också behärskade ryska. Wilhelm B. kan betraktas som den förste norske medlemmen i FAK 144. Han hade varit reservpolis i Oslo sedan 1940 och tjänstgjorde i Quislings poliskår. Enligt domen mot honom var Wilhelm B. formellt beordrad att tjänstgöra i Abwehr, men det verkar som om hans tjänstgöring var frivillig.
Ander 1941 hade Abwehr redan upprättat flera Frontaufklärungskommandoer (Frontspaningsledningar) i Norge, bland annat i Agder och Troms, bestående av så kallade "V-män" ("verbindungsmann") som kontrollerade ett varierande antal informatörer ("U.V.-män") och vidarebefordrade all viktig information till Abwehr. FAK 144 å andra sidan, som slutligen upprättades antingen sent 1943 eller under våren 1944, hade två huvuduppgifter. Den ena var att fungera som vaktstyrka vid Abwehrs norska högkvarter på Klingenberggata 7 i Oslo och vid Wehrmachts läger på Nordstrand, där de också var stationerade. Den andra uppgiften var att vara en stående militär styrka för beväpnad spaning bakom fiendens linjer i händelse av en sovjetisk eller allierad invasion av Norge. De var ursprungligen inte avsedda att användas mot hemmafronten, men det var i denna roll som de användes mest aktivt.
Bågra av FAK 144 deltog i en operation för att rulla upp en Milorg-enhet i Sandar nära Larvik. Det uppstod en eldstrid och sheriffen Thorbjørn Vaale dödades med fyra eller fem skott. Det är oklart vem som avlossade skotten, men det är säkert att det troligen var en av gruppens medlemmar.
Detta visar att medlemmarna i FAK 144 inte drog sig för att döda sina egna landsmän för att krossa allt motstånd mot NS och ockupationsmakten.
SS-Politzei-Schijäger-Bataillon 506
Mot slutet av kriget, i början av 1945, upprättades en ny avdelning under namnet SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Denna enhet bestod av de kvarvarande soldaterna från SS-Skijegerbataljon Norge och några frivilliga från 4. SS-Politikompani. Så småningom anslöt sig också några veteraner från 23:e SS-Panzergrenadierregiment Norge och 5:e SS-Division Wiking. Det uppstod en stark konflikt mellan ockupationsmakten och Vidkun Quisling om hur divisionen skulle användas och vem som skulle föra befälet. Divisionernas huvuduppgift är att slå ner det norska motståndet och de opererar ständigt inom landets gränser. I slutändan placerades avdelningen under den tyska säkerhetspolisen, men hade både norska och tyska officerare i tyska uniformer. Bataljonschef för SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506 var den norske SS-Obersturmbannführer Reidar Egil Håkon Hoel från Fredrikstad. Totalt 600 man var inskrivna i bataljonen, fördelade på sex kompanier om 80-100 man.
Alla sex kompanier flyttades runt i Östnorge från och med den 1 februari 1945. 1. det första kompaniet låg i Oslo under befäl av den 26-årige SS-Untersturmführer Olaf Wahlmann. 2. det andra kompaniet låg i Vikersund under ledning av SS-Obersturmführer Arnfinn Tor Holmesland, och det tredje kompaniet låg i Notodden, även det under ledning av norrmannen Per Henry Bae. 4. det andra kompaniet var baserat i Gjøvik och leddes av SS-Untersturmführer Odd Skui. 5. det andra kompaniet var i Holmestrand under SS-Untersturmführer Helge Staff. Det sista kompaniet, 6:e kompaniet, var baserat i Skien med SS-Untersturmführer Johan Arnt Johansen som befälhavare.
Kompagnierna var vid flera tillfällen i strid med norska motståndsgrupper tillsammans med det tyska säkerhetskompaniet. De var tränade frontkämpar och duktiga på infanteristrid. De understöddes också av tre tyska motorcykelkompanier.
Kompanier sattes ständigt in mot det växande norska motståndet. Ett exempel på detta är ett uppdrag den 10 mars 1945. Under ledning av Per Johan Mathisen skickas en grupp norska och tyska soldater ut för att finkamma ett område mellan Sylling i Lier och de östra delarna av Modum och mot Glitre. De kommer att röra sig från Heggen kyrka, över Nykjua och i riktning mot Lier. Området ligger i Finnemarka i Modum kommun, norr om Drammen. De kommer att söka efter motståndsgrupper i området som vid flera tillfällen har fått förnödenheter släppta från brittiska flygplan.
Den dramatiska striden mellan de norska och tyska soldaterna och Milorg-männen följer. Två tyskar dödas direkt, medan de norska motståndsmännen drabbas av ett hårt slag. Bjarne Wilhelm Nilsen blir skjuten av Per Johan Mathisen med en kulspruta. De övriga tre motståndsmännen försöker fly, men en av dem, Kjell Pedersen, blir också skjuten av Mathisen. De andra två, Rudolf Amandus Kristensen och Gunnar Mølsted, gömmer sig på ett isflak i den närliggande sjön Lille Nykjua. Mølsted lyckas fly, men Kristensen och Pedersen blir svårt skadade. Pedersen avrättas på plats, eftersom de trodde att han var för svårt skadad för att överleva. SS-soldaterna får förstärkning från en polisavdelning, och senare under dagen grips flera motståndsmän i närheten av stugan. De förhörs brutalt i stugan och förs senare till hälsocentralen i Vikersund, SS-avdelningens läger.
Här misshandlas de av norska, mycket sadistiska och glödande nazister innan de skickas till Akershus, där de blir kvar till befrielsen i maj. En av de mest brutala nazisterna sägs ha varit Josef Emanuel Hansen, en före detta Waffen SS-soldat som hade tjänstgjort i 5:e SS-divisionen Wiking.
De flesta av de norska nazisterna tjänstgjorde i bataljonen fram till befrielsen i maj 1945. De dömdes till straffarbete och fleråriga fängelsestraff under landsförräderirättegången.
Då freden kom upplöstes de norska SS-avdelningarna förutom Hirden, SS Germania Norge. Det fanns länge en rädsla i den norska motståndsrörelsen för att de skulle samlas och agera under fredsdagarna i maj. Den 7 maj brändes stora mängder dokument som vittnade om de grymheter de hade begått, men allt gick inte förlorat. Många av de mest fanatiska nazisterna trodde på den vilda historien att Hitler hade ett fantastiskt vapen som han skulle använda mot slutet och sopa de allierade och ryska styrkorna ur vägen. Som vi alla vet hände inte detta, och de allra flesta arresterades. Några lyckades fly till andra delar av världen, men de flesta fick stå till svars för sina handlingar. Precis som för frontkämparna skulle många av dem som tjänstgjorde i dessa extremt lojala enheter aldrig erkänna eller medge att det de hade gjort var fel. Många höll kontakten med varandra och deltogmånga behöll kontakten med varandra och deltog i sammankomster där de firade och var stolta över vad de hade gjort. Många av dem blev inkallade till hemvärnet efter kriget, och paradoxalt nog var det då Ryssland som var Norges och västvärldens uttalade huvudfiende.

Delstatspolisens emblem.

En typisk affisch som satts upp av delstatspolisen för att varna människor.

Vidkun Quisling och Heinrich Himmler inspekterar statspolisen på Fornebu under Himmlers besök i Norge.

Karl Marthinsen.

Oliver Møystad.

En kohort av praktikanter för delstatspolisen.

Karl Marthinsen sköt.

Heinrich Fehlis, Norges mest hatade man.

Efterkrigstida nekrologer över avrättade i Trandumskogen.

Wilhelm Rediess.

Frontaufklärungskommando 144:s läger på Nordstrand.

"Kungafamiljen, exilregeringen och parlamentet sågs som farliga, och det var helt olagligt och straffbart att visa sympati med någon av dem."

Polismannen Thorbjørn Vaale.

"Här blir de misshandlade av norska, mycket sadistiska och glödande nazister innan de skickas till Akershus, där de blir kvar fram till befrielsen i maj."

Norska frontkämpar i SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506.

Rekryteringsaffisch för polisen.

Norsk press under tysk kontroll

Norsk press

under tysk kontroll

När Hitler kom till makten 1933 var den norska pressen splittrad i sin syn på den nye rikskanslern. Tidningar på vänsterkanten, som Dagbladet, Arbeideren och Dagsavisen, var starkt kritiska till den nya nationalsocialistiska riktning som Tyskland tog. Aftenposten och Nationen visade å andra sidan förståelse för att Tyskland skulle tillåtas resa sig igen under Hitler, även om det skulle få allvarliga konsekvenser för demokratin.

I1935 tog Hitler steget fullt ut och bröt med Versaillesfreden. Världen fick se en upprustning som den inte hade sett sedan före första världskriget. Vid denna tidpunkt hade Hitlers territoriella anspråk ännu inte materialiserats. Få människor insåg 1935 att Tyskland skulle gå in i ett nytt världskrig. Visserligen fanns det författare och andra samhällsengagerade personer som varnade för att det nu kunde bli en ny storkonflikt. År 1934 skrev Ragnar Vold, skribent på Dagbladet, boken Tyskland marscherar - varför - vart?där han tydligt varnade för vad som kunde hända i Europa efter att NSDAP fått överhanden i tysk politik. Ingen ville höra ..
Till och med den norges statsminister Johan Ludwig Mowinckel från Venstre skrev i en notis 1934, som publicerades i Norges Handels- og Sjøfartstidende, Drammens Tidende, Adresseavisen och Christianssands Tidende, att han "har en mycket välvillig inställning och ofta ger utrymme åt artiklar som försvarar den nuvarande tyska regimen".
Hitler och hans nazistparti blev alltmer våldsamma. En av de första saker som hände när Hitler kom till makten var att inga andra partier än NSDAP legaliserades. Vidare riktades ett starkt negativt strålkastarljus mot judarna som grupp. Han tog upp den gamla "dolkstötslegenden" från tiden efter första världskriget och lade hela skulden på judarna för att Tyskland hade gått in i en ny depression efter börskraschen i USA 1929. Legenden var en konspirationsteori om att det var de judiska bolsjevikerna som låg bakom det tyska nederlaget i första världskriget och att detta var en del av deras plan att ta över världsherraväldet och underkuva alla andra folk i världen.
Je judar är uppviglade
Den aggressiva utvecklingen i Tyskland möttes med förståelse bland många tidningsredaktörer i Norge. Särskilt på politikens högerflygel. Bonderörelsens tidning Nationen utmärkte sig särskilt genom att vara antisemitisk, tyskvänlig och pro-nazistisk. Ledare för Norges Bondekvinnelag var ingen mindre än Olga Bjoner, som senare blev ledare för Kvinnehirden. Hon skrev rakt på sak i Nationen 1935 att "judarna suger blodet ur tyskarna" och att "de har en enorm makt". Hon ansåg att Tyskland var tvunget att ta itu med "judeproblemet" om landet skulle överleva. Samtidigt intog Nasjonal Samling, som leddes av Vidkun Quisling, en klart antijudisk linje.
Quisling hävdade i september 1935: "Bolsjevismen är inte bara en världsideologi, det är en judisk världsideologi som kommer att göra det norska folket till föremål för en judisk diktatorisk kommunistisk regim." Vid den här tiden hade Quisling övergett sin fascination för Mussolinis fascism till förmån för nazismen. Judehatet hade en lång historia i Europa, och i Norge blomstrade det i början av 1930-talet. I Aftenposten kunde man läsa att judarna var Kristusdödare och ockrare. En tydlig antisemitisk inställning genomsyrade många av tidningarna och påverkade tydligt människor till att ha negativa attityder till judarna. I Stavanger sattes det upp lappar på lyktstolpar i flera stadsdelar med uppmaningar om att inte hyra ut hus och lägenheter till judar. Även andra minoriteter drabbades av skriverier i pressen, bland annat "zigenare". De kallades helt frankt för kriminella ligister och rövargäng. Judarna karakteriserades som oärliga, lömska, spioner, de var oönskade och oärliga konkurrenter. Den norska staten, med regeringen Nygaardsvold i spetsen, avvisade hundratals tyska judar som ville fly till Norge för att komma i säkerhet från nazisterna. Ett fåtal släpptes in genom Nansenhjelpen, och när kriget bröt ut var mellan 20 och 25% av alla judar i Norge, totalt cirka 2.100, flyktingar. Man ville helt enkelt inte att de skulle komma in i landet, trots att judelagen hade upphävts 1851, eftersom man ansåg att de förstörde norska värderingar. Detta var bra material för Vidkun Quisling och hans gelikar. De spelade på judehatet och rädslan för judar i sitt partiprogram.
Nations chefredaktör Thorvald Aadahl hyllade Italien och Mussolini samt Hitler och Tyskland till skyarna. Aadahl anklagade också flera av de andra tidningsredaktörerna för att inte presentera det sanna Tyskland och hävdade att de ljög när de inte betonade Hitlers fredsintention.
Den tyske ambassadören i Norge, Dr Heinrich Sahm, sade en gång att läsa Nationen var som att läsa en nationalsocialistisk tidning hemma i Tyskland. Han skrev hem om detta till Tyskland efter Kristallnatten den 14 december 1938. Nationen skrev att det inte var så konstigt att de tyska myndigheterna brände synagogor och judiska affärer och att många judar blev brutalt överfallna, och att allt detta berodde på judarnas ovilja att passa in i Tyskland. Redaktören gick så långt i sin agitation till förmån för Tyskland att han skällde ut alla andra tidningsredaktörer i Norge som inte hyllade Hitler och Tyskland och kallade dem "hyenor".  Thorvald Aadahl var mannen bakom Nationens extrema antijudiska och starkt nazistiska attityder. Nationen fick göra upp med detta efter kriget, men det satt kvar i dem under lång tid. Aadahl ersattes av en NS-man 1943, och han dömdes inte för landsförräderi efter kriget.
En annan tidning som inte tog någon större notis om det som hände var Handels- og Sjøfartstidende, numera Dagens Næringsliv. Den sägs ha publicerat mycket få kritiska artiklar om nazismens och fascismens framväxt i Europa. Morten Møst hävdar i sin bok om tidningen, Kroner og øre, morten Møst hävdar i sin bok om tidningen Kroner og øre att den "försvarade antisemitismen i allmänhet och Tyskland i synnerhet" i en serie artiklar om den s.k. judefrågan.
Den största och mest lästa tidningen i Norge, som var klart högerorienterad, var Aftenposten. Chefredaktören Johs Nesse var till en början kritisk mot både Sovjetunionen och Stalin och mot Hitler i Tyskland. Han tyckte att de båda var alltför totalitära och antidemokratiska. Han gick dock inte särskilt långt i sin kritik av hur judarna behandlades. I en ledare 1933 skrev han att "de tyska åtgärderna mot judarna" grundade sig på "verkliga skäl" och inte på "avundsjuka".  Han menade att judarna hade förvärvat "en särskild smidighet och en särskild talang för att i alla situationer se möjligheter och utvägar". Han var tydlig med att man inte fick döma tyskarna för hur de behandlade judarna eftersom vi inte kände till villkoren för uppgörelsen. Han skrev bl.a: "Det är ett tilltalande drag att sympatisera med de förföljda, men det finns knappast anledning att överdriva sympatierna" År 1937 skrev han att "vi skulle utan tvekan välja Hitler som det mindre onda av två onda ting om Norge ställdes inför valet mellan fascism och nazism eller kommunism. Nesse visar en tydlig sympati för Hitler och nazisterna och en klart antisemitisk inställning.
Faktiskt uppfattades Aftenposten som så tyskvänlig att när tidningen firade sin 75-årsdag i maj 1935 skickade propagandaminister Joseph Goebbels en lång hälsning som Aftenposten tryckte i sin helhet.
Aredan i början av 1920-talet hade Aftenposten bedrivit en närmast häxjakt på judar. Ett exempel är tidningens intensiva engagemang i fallet med skräddaren Harald Moses Klas. I oktober 1924 hade han deltagit i ett möte anordnat av Norges Kommunistiske Parti, där även högerungdomar från Bærum deltog. På mötet protesterade Klas mot hur den ryska revolutionen framställdes av högerungdomarna, vilket ledde till att han citerades i tidningarna dagen därpå. Aftenposten blåste upp saken ännu mer än andra tidningar och anklagade Klas för att vilja starta en revolution. De kallade honom "den blodtörstiga revolutionära juden Moses Klas". I själva verket slutade det med att han greps och satt fängslad i tre månader. Aftenpostens redaktör gick så långt att han startade en kampanj för att få Klas utvisad från Norge, trots att han hade bott här sedan 1913.
Bjørn Westlie förklarar i inledningen till sin bok Det norska judehatet att när Nobelkommittén 1935 tilldelade den tyske pacifisten Carl von Ossietzky fredspriset, blev det tydligt vilken sida den norska pressen stod på och hur splittrad den var.
I 1935 skrev Knut Hamsun, som var en stor beundrare av Hitler, en artikel där han starkt kritiserade Carl carl von Ossietzky och en eventuell tilldelning av Nobels fredspris till honom. Hamsuns kritik fick stöd av den borgerliga pressen och konservativa politiska kretsar i Norge. Trots detta fick Ossietzky 1936 priset för 1935, och han skrevs ut till ett sjukhus före prisceremonin. De nazistiska myndigheterna, företrädda av Hermann Göring, vägrade dock att låta honom resa till Norge för att ta emot priset.
Nobelkommittén gav en allmän motivering till priset och betonade Ossietzkys värdefulla bidrag till fredens sak. I efterhand anses detta pris vara det första fredspriset som delades ut för insatser i kampen för mänskliga rättigheter. Ossietzky avled på ett sjukhus i Berlin den 4 maj 1938 i tuberkulos och sviterna av misshandeln i koncentrationslägret. Hitler ansåg att detta var en inblandning i landets inre angelägenheter och blev rasande. Det liknar på många sätt fallet med Kina, där människorättsförsvararen Liu Xiaobo fick priset 2010.
Den norska pressen och politikerna var starkt splittrade i sina åsikter om Ossietzkypriset. Aftenposten, Morgenbladet, Nationen och Handels- og Sjøfartstidende kritiserade starkt Ossietzky-priset. Arbeiderpartiet, Dagbladet och Arbeiderbladet uttalade sitt stöd för priset. Westlie menar att detta visar på den splittring som fanns i den norska allmänheten, och inte minst i pressen, när det gäller nazismens och fascismens framväxt i Europa.
I april 1938 skrev Aftenposten-journalisten Niels J. Mürer tyskvänliga artiklar om Sudetenland, som Hitler ville införliva med Tyskland. Artiklarna var faktiskt så gynnsamma för Tysklands sak att de tyska myndigheterna valde att publicera artiklarna i en bok på tyska.
Säven om Aftenposten var för Tysklands territoriella anspråk var Carl Joachim Hambro, president i det norska stortinget, inte en särskilt positiv högerman. Han ansåg att Sudetenlandsfrågan hade lösts på ett katastrofalt sätt och att Tyskland måste stoppas i sina erövringar och anspråk.
Natten mellan den 9 och 10 november 1938 1938 har bränts in i Tysklands historia som en skammens natt. Kristallnatten, då 30.000 judar fängslades och 78.000 lyckades fly. Många misshandlades och 91 judar dödades, affärer sattes i brand, 276 synagogor brändes och egendomar beslagtogs.  På Aftenpostens ledarsida skrev Steen bl.a: "Det faktum att Norge - liksom de flesta civiliserade stater - sträcker ut en blygsam hand till främmande folk utan hänsyn till ras bör inte uppfattas som någon önskan att importera judar."
Då allt fler judar ville fly var Skandinavien en naturlig plats att söka sig till. Många hade släktingar här sedan tidigare och området verkade också vara en säker plats. Den borgerliga pressen agiterade starkt mot att Norge skulle ta emot flyktingar och skrev det rakt ut på tidningarnas förstasidor. Judar var ovälkomna.
Norsk press under nazisterna
Som vi har sett var Vidkun Quisling snabb att agera och försökte sig på en statskupp. Det blev ett fiasko, eftersom den tyska ockupationsmakten inte alls hade räknat med ett sådant maktövertagande. Tyskarna hade andra planer för Norge. Nasjonal Samling hade en egen tidning som hade börjat komma ut dagligen strax före kriget. Tidningen hette Fritt Folk och var i själva verket en liten publikation på den norska tidningsmarknaden.
Det lilla Quisling och hans kuppregering lyckades göra var att förbjuda den kommunistiska tidningen Arbeideren. Han införde också ett förbud mot att distribuera svenska tidningar i Norge.  Det norska samhället var bokstavligen i gungning efter Quislings amatörmässiga kuppförsök och orsakade tyskarna mycket huvudbry. Det fanns inte mycket mer han kunde göra innan han störtades och Terboven inledde sina förhandlingar med Stortingets presidentskap, som varade till den 25 september.
Propaganda var ett av Hitler-Tysklands starkaste kort. Führern själv hade kommit till makten i Tyskland 1933 genom en storskalig propagandakampanj. Man använde sig av tidens modernaste verktyg som film, radio och inte minst det faktum att Hitler reste runt med flygplan för att nå så många anhängare som möjligt.
Då de tyska styrkorna marscherade nerför Karl Johan var Joseph Goebbels propagandister inte långt efter. Journalister och redaktörer skulle omedelbart gripas och pressas att gå i ockupationsmaktens tjänst. Redan den 9 april kallades Oslo-pressen till en presskonferens med korvettkaptenen Klaus-Friederich Hahn, där de närvarande informerades om vad som nu hände. Hahn, som arbetade direkt under Goebbels i Berlin, hade redan i början av mars varit med och utarbetat planerna för hur den norska pressen skulle hanteras. Det viktigaste var att understryka att det var strängt förbjudet att skriva något negativt om den tyska krigsmaskinen och krigsinsatsen i Norge. Dessutom fick de inte använda termen "världskrig", och att skriva positivt om Nygaardsvold-regeringen fick inte förekomma. Hahn var gift med en norsk kvinna och talade bra norska. Det gick inte att missta honom för de skräckslagna norska tidningsmännen. Han var en av de lyckligt lottade som hade överlevt Blüchers förlisning i Drøbaksundet, där tio av 60 propagandister drunknade i fjordens kalla isvatten.
Avisene fick inte avslöja några tyska militära hemligheter. Allt de skrev var föremål för sträng censur. NRK och NTB "ockuperades" den första dagen för att förhindra spridning av antityskt material.
Den viktigaste tidningen i Norge och det som Goebbels kallade sändare nr 2 var Aftenposten. Det var landets största tidning och hade naturligtvis flest läsare. Särskilt fokus lades därför på redaktionen på Aftenposten från dag ett. NS egen tidning Fritt Folk blev aldrig någon viktig kanal, eftersom försäljningen av denna tidning förblev blygsam under hela krigsåren - folk ville inte köpa den.
Hahn och Goebbels organiserade resor för de tolv största tidningarna i Norge till Tyskland i augusti 1940. Det var naturligtvis en reklamresa för att visa upp det magnifika tyska kejsardömet och hur bra det var här. Samtidigt pågick slaget om Storbritannien, och för tillfället såg det bra ut för Görings Luftwaffe över Engelska kanalen. Detta skulle komma att försämras avsevärt i september och oktober. Aftenposten, Nationen och Handels- og Sjøfartstidende var bland de tolv som reste.
Aftenpostens chefredaktörditor Nesse fick böja sig för sina tyska mästares krav och acceptera att de ledare han skrev måste tonas ned. Ingen kritik av tyskarna var tillåten. Däremot skrev han ständigt positivt om den nya tyska ledningen i landet och negativt om exilregeringen och kungen, som "hade övergivit sitt folk och lämnat det i en mycket svår situation". Det är uppenbart att Aftenposten spelade en viktig roll i ockupanternas och Nasjonal Samlings propagandaapparat. Folk hade betydligt färre tidningar att läsa, radioapparaterna konfiskerades så småningom och Filmavisen på biograferna berättade om det storslagna tyska kejsardömet och dess segerrika framfart på slagfältet.
De andra norska tidningarna utgjorde inte någon enad motståndsfront mot ockupationsmakten. Före den 9 april 1940 fanns det 260 tidningar i Norge, varav mer än hälften stängdes av tyskarna eller NS. De flesta vänstertidningarna lades ned, liksom ungefär hälften av högertidningarna. De 114 tidningar som fortsatte sin verksamhet gav ut samma upplaga som före kriget, men med propagandistiskt innehåll. Efter kriget motiverade dessa tidningar sitt samarbete med ekonomiska överväganden, rädsla för tyska repressalier, önskan att ge läsarna en mer nyanserad nyhetsbevakning än om de hade rekvirerats av tyskarna och NS samt antaganden om att kriget skulle bli kortvarigt. De norska tidningarna utgjorde inte en samlad motståndsfront mot ockupationsmakten.
Norskkontrollerad propaganda
Hösten 1940 ville Gulbrand Lunde, Nasjonal Samlings svar på Joseph Goebbels, upprätta en propagandacentral i centrala Oslo. I den stora Folketeateret-byggnaden på Youngstorget huserade bland annat Arbeiderpartiet och Arbeiderbladet. Båda vräktes och byggnaden blev ett nazistiskt propagandacenter. Lunde var minister för kultur- och informationsdepartementet (KFD), och under hans ledning skulle det norska folket förstå nationalsocialismens underbara värld.
Tyskarna föredrog att norska tidningar skulle censureras av norrmäncensureras av norrmän. Det fanns flera skäl till detta. Norrmännen förstod norrmännen bättre än tyskarna. Censur var också impopulärt, och tyskarna tyckte att det var en bra idé att undvika det. I september 1940 inrättades det norska pressdirektoratet, som leddes av Anders Beggerud. Hans uppgift var att se till att den norska pressen nazifierades. Han hade varit medlem i NS sedan 1933 och var därför en god nazist, men han visste ingenting om tidningar och press. Beggerud var en hårdhänt man som låg bakom många av de byten av redaktörer och nedläggningar av tidningar som skedde under krigsåren. Han var extremt lojal mot NS och Quisling. Han tillbringade åtta år i fängelse efter kriget.
I januari 1941 nådde inflytandet över den norska pressen en helt ny nivå. NAT, eller Norsk artikkeltjeneste, grundades. Under ledning av nazisten Christian Waage som chefredaktör presenterades NAT i ett brev till 150 av landets tidningar. De informerades om att Vidkun Quisling hade inrättat ett kontor i Pressedirektoratet för att producera artiklar i olika frågor. Alla tidningar skulle också skicka in artiklar med politiskt innehåll till NAT för godkännande.
Det var Nationella koalitionens egen press- och propagandakontor som ansvarade för att producera de stora mängder artiklar som skickades ut till tidningarna. Artiklarna var starkt antijudiska, antikommunistiska och mycket nedsättande om exilregeringen och kung Haakon. Antikommunistiska institutet, som leddes av en av Quislings närmaste vänner, Halldis Neegaard Østbye, var också en flitig leverantör av artiklar. Det mesta som skrevs var konspiratoriskt och mycket var klippt från andra tidningar i Norden och Tyskland. Eftersom alla artiklar måste tryckas i norska tidningar blev förhållandet mellan norska redaktörer och NAT mycket spänt.
Juden kallades genomgående för parasiter, judiska bolsjeviker, insekter, spindlar och så vidare. Med judiskhet menades "en judisk-bolsjevikisk avsaknad av kultur, en judisk-marxistisk världsåskådning och det judiska kapitalistiska utsugningssystemet".
Den hårda antijudiska attityden motiverades med att judarna var orsaken till kriget och att det norska samhället genomsyrades av den judiska andan. Hitlers kamp mot bolsjevikerna och judarna var en existentiell strid som måste vinnas för att rädda Europa och den västerländska kulturen.
NAT skickade dagligen ut nya artiklar om de mest vansinniga saker. Ute i landet satt NS-medlemmar och såg till att artiklarna blev tryckta. Noggranna kontroller visade dock att många av artiklarna inte kom med i trycket. En del tidningar var mycket lojala, medan framför allt huvudstadspressen inte tryckte allt som skickades.
NAT:s ledare Christian Waage var nitisk i tjänsten. Han var inte bara chef för NAT utan också rektor för Ullerns högre allmänna läroverk. Han skrev många artiklar som avslöjade att han var extremt lojal mot nazisterna, och i sitt jobb som rektor polisanmälde han både personal och elever, pojkar och flickor, för negativa attityder mot regimen. Han dömdes till nästan fem års fängelse efter kriget.
Waage och hans NAT mötte ofta starkt motstånd. Många tidningar rapporterade att de fick artiklar från andra organ inom ockupationsregimen, att de inte hade utrymme och att de inte var informerade om politiska frågor, och därför inte tryckte artiklarna.
Såväl Waage kunde berätta för Pressdirektoratet att deras artiklar trycktes i allt större utsträckning. Detta var i februari 1941. Eftersom Aftenposten var så viktig var Waage angelägen om att alla NAT:s artiklar skulle komma med i tidningen. Den 15 januari 1941 svarade Johs. Nesse på Aftenposten Waage att "om Nasjonal Samlings Förer kräver att alla N.A.T.s artiklar skall tas in i Aftenposten, vill jag gärna bli underrättad om detta, och i så fall skall jag naturligtvis se till att de automatiskt kommer med".
Waage fick inte sin vilja igenom för tillfället och tonen blev än mer hätsk. Aftenposten hade vintern 1941 slutat trycka närmare 20 artiklar och Waage skickade ett brev till Nesse där han meddelade att kontrollen skulle skärpas avsevärt. Konflikten mellan Waage och Nesse tog inte slut förrän Nesse förlorade sitt jobb. Orsaken var dock inte att Aftenposten inte ville trycka Nesses artiklar, utan strejken bland arbetarna i Oslo den 8 september 1941, den s.k. mjölkstrejken.
Efter att ockupationsregeringen hade infört matransoner gick 25.000 arbetare i Oslo ut i strejk. Terboven hade proklamerat att alla strejker skulle mötas med undantagstillstånd och krigslagar. När strejken var ett faktum arresterades klubbordföranden Rolf Wickstrøm och LO:s advokat och ledare Viggo Hansteen samt flera andra. De två dömdes summariskt av en SS-domstol och avrättades den 10 september 1941 av ett SS-Sonderkommando under ledning av SS-Hauptsturmführer Oscar Hans.
Hvad hade detta med Nesse att göra? Oockupationsmakten passade på att avlägsna de mest besvärliga personerna på nyckelpositioner i landet, däribland Johs Nesse och Torolv Kandal, redaktionssekreterare på Aftenposten. Nesse hamnade i fängelse i tolv dagar. Terboven och inte minst NAT, med Lunde och Waage i spetsen, hade nu skaffat sig fri tillgång till Norges största tidning och propagandamedium. Willy Klevenberg, propagandachef på NS, lade hela skulden på judarna som hade orsakat strejken och betonade att undantagstillstånd var det enda rätta i det norska folkets intresse. Den nye mannen på toppen av Aftenposten var Arne Pauss Pausett, som deltog i det ceremoniella övertagandet av chefredaktörsposten i arméuniform. Pausett rekryterades från Aftenpostens redaktionsgrupp.
Waage och NAT arbetade hårt för att få in så många av sina artiklar som möjligt i tidningarna. Han polisanmälde ofta "olydiga" redaktörer. Vissa fick böter och andra fängelse. Olaf Gjerløw på Morgenbladet dömdes till 15 års fängelse för att ha visat antityskt beteende. Så många som 128 medlemmar av Norsk Presseforbund fängslades under kriget.
Halvvägs in i 1942 meddelar Aftenposten att man har tagit in praktiskt taget alla artiklar från NAT. Waage är mycket nöjd. Många av de andra tidningarna runt om i landet trycker också artiklarna kontinuerligt.
Aet är uppenbart att det fanns ett motstånd mot nazifieringen av pressen, men många av tidningsredaktörerna fortsatte att ge ut tidningar trots censur och påtvingade artiklar från NAT.
Både Aftenposten och Nationen tog ställning mot det som hände under kriget först efter många år.  Det var först 2019, när Bjørn Westlie gav ut sin bok Det norska judehatetkom de två tidningarna in på scenen. Frågan är om det kom för lite och för sent.
Nationen skrev den 15 oktober 2019: "Som ett resultat har Nationen lyfts fram - och med rätta - som en av de mest antisemitiska och nazistvänliga tidningarna, tillsammans med bland andra Aftenposten och Norsk Handels- og Sjøfartstidende (NHST). Det finns komplexa orsaker till att tidningen och dess redaktör Aadahl frikändes i landsförräderirättegången efter kriget. Men trots frikännandet 1948 kan vi inte friskriva oss från den antisemitiska propaganda som tidningen under många år bidrog till att sprida."
An 4 oktober 2019 avslutade Aftenposten sin "kanotfärd" i tidningen med: "Det mörkaste kapitlet i Aftenpostens historia kommer att användas av oss som en daglig påminnelse om vilka värden som kan stå på spel. Och hur fel det kan gå om dessa förråas."
Efter kriget dömdes många av de redaktörer som uppenbart hade tagit parti för Quisling i landsförräderiprocessen.

Johan Ludwig Mowinckel tyckte att Hitler inte var så illa trots allt.

Arresteringen av Stavanger Aftenblads redaktör Christian S. Oftedal den 14 augusti 1940, efter att han hade sagt upp sig från tidningen i protest mot tyskarna. Han dömdes till döden, men benådades och skickades i tysk fångenskap. Oftedal överlevde kriget.

"Thorvald Aadahl var mannen bakom Nationens extrema antijudiska och starkt nazistiska attityder. Nationen fick göra upp med detta efter kriget, men det hängde kvar under lång tid."

Knut Hamsun skrev mycket nedsättande om judarna och hade ett stort stöd före kriget. Han fortsatte att vara en sann nazist och stor beundrare av Hitler under hela kriget.

"År 1935 skrev Knut Hamsun, som var en stor beundrare av Hitler, en artikel där han starkt kritiserade Carl von Ossietzky och en eventuell tilldelning av Nobels fredspris till honom."

Aftenpostens artikel 1936: Kan det judiska problemet lösas?

"Det mesta som skrevs var konspiratoriskt och mycket av det som skrevs var klippt från andra tidningar i Norden och Tyskland. Eftersom alla artiklar måste tryckas i norska tidningar blev förhållandet mellan norska redaktörer och NAT mycket spänt."

Gulbrand Lunde

Folketeaterbyggnaden blev propagandans högborg i Oslo.

Willy Klevenberg.

Arne Paus Pausett.

"Terboven och inte minst NAT, med Lunde och Waage i spetsen, hade nu säkrat fri tillgång till Norges största tidning och propagandamedium. Willy Klevenberg, chef för den nationella propagandan i NS, lade hela skulden på judarna som hade orsakat strejken och betonade att undantagstillstånd var det enda rätta att göra i det norska folkets intresse."

"Det finns komplexa skäl till att tidningen och redaktör Aadahl friades i landsförräderiprocessen efter kriget."

Kraft och förnödenheter till krigsindustrin

Samarbetet mellan den tyska ockupationsmakten och de offentliga myndigheterna i Norge:

Kraft

och förnödenheter till krigsindustrin

E fter den 10 april 1940 dröjde det inte många dagar innan de allra flesta statsanställda återvände till sina arbetsplatser och återupptog sina arbetsuppgifter. Statsapparaten måste fortsätta att arbeta för befolkningens bästa, oavsett vem som satt vid makten. I det maktvakuum som uppstod från det att Quislings första regering avgick till dess att de provisoriska ministrarna tog över den 25 september 1940 var det förvaltningsrådet som kontrollerade statsförvaltningarnas verksamhet.
Säven om omorganisationen den 25 september innebar en betydande politisk förändring, präglades statsförvaltningen av kontinuitet, eftersom många av de anställda härstammade från förkrigstiden. Inställningen till omorganisationen bland dessa personer varierade avsevärt. Många som tidigare hade samarbetat med tyskarna under ockupationens tidiga fas drog sig tillbaka eller blev utslängda på grund av de ökande kraven på aktivt deltagande i omorganisationen. Å andra sidan kunde de som var villiga att bidra förvänta sig betydande karriärfördelar.
I flera ministerier inrättades särskilda avdelningar, bemannade med NS-sympatisörer, för att hantera politiskt känsliga frågor. Dessa avdelningar inrättades eftersom man var missnöjd med de nuvarande medarbetarna, som inte ville genomföra nazisternas politik. På grund av motståndsrörelsens uppmaning att undvika offentlig tjänst blev det så småningom mycket svårt att hitta kvalificerade personer till de lediga tjänsterna. Många slutade och hittade annat arbete, men det var också många som ivrigt gick in för att arbeta för ockupanterna. Ytterst få av dessa dömdes för landsförräderi efter kriget.
Någon statlig myndighet var i en särställning. Försvarsministeriet avskaffades och alla militära frågor kontrollerades av tyskarna. Så var också fallet med utrikesministeriet, som bara existerade som en skugga. Endast ett fåtal personer skötte vaktmästeriet och säkrade arkiv och dokumentsamlingar. Det officiella utrikesministeriet hade flyttats till London och regeringen i exil.
De statliga myndigheter som fanns kvar styrdes av de provisoriska ministrarna och efter den 1 februari 1942 av Vidkun Quislings andra regering.
De myndigheter som var särskilt användbara för tyskarna var NSB, Statens Vegvesen och Norges Vassdrags- och Energidirektorat. En av de industrier som tyskarna var särskilt intresserade av i Norge var aluminiumproduktion. Det fanns också andra mineraler som Hitlers rustningsindustri behövde.
Norges Bank öppnar kassaskåpet
Då kriget kom var Norge ett land rikt på resurser, men ändå inte ett rikt land. Vi tjänade pengar på sjöfart, fiske och försäljning av timmer och mineraler. Levnadsstandarden i Norge var inte hög, men arbetslösheten hade sjunkit från mitten av 1930-talet fram till 1940. Den norska staten var sparsam och särskilt försvaret drabbades av åtstramningar under mellankrigstiden.
Då kriget bröt ut den 9 april ville de tyska ockupanterna ha tillgång till norska pengar. Det fick de i Norges Bank. Den 24 april 1940, samma dag som Josef Terboven anlände till Norge, fattade Norges Banks styrelse och ett reducerat representantskap ett av de viktigaste besluten under ockupationen. Beslutet gav tyskarna carte blanche att ta ut kontanter från centralbanken för att täcka sina utgifter både under fälttåget och den efterföljande ockupationen av Norge. Detta utgjorde grunden för det så kallade ockupationskontot.
Under ockupationen fungerade Norges Bank som två separata institutioner. I det tyskockuperade Norge fortsatte Norges Bank i praktiken som tidigare. Den högsta ledningen från 1930-talet, inklusive centralbankschefen Nicolai Rygg, stannade kvar på sina poster fram till befrielsen. Samtidigt upprättade regeringen Nygaardsvold en separat Norges Bank i exil den 22 april 1940, med Arnold Ræstad som chef.
Londonregeringens centralbank baserade sin ekonomiska grund på guldinnehavet, som i huvudsak hade placerats utomlands före det tyska angreppet. Det återstående guldinnehavet evakuerades från Oslo under Ryggs ledning på morgonen den 9 april 1940.
Blankofullmakten och ockupationskontot
Under kriget tog tyskarna ut ett nettobelopp på cirka 11 miljarder norska kronor från ockupationskontot, ett belopp som motsvarade knappt två gånger Norges BNP 1939. Ockupationskontot inrättades efter starka påtryckningar från Administrationsrådet, i synnerhet från finansminister Gunnar Jahn. Detta medförde att den tidigare självständiga centralbanken under Ryggs ledning fick omfattande instruktioner.
Säven om det inte finns någon dokumentation om liknande påtryckningar från tyskarna på förvaltningsrådet, hade förvaltningsrådet den 23 april träffat rikskommissarien Josef Terboven och lovat lojalt samarbete. Det blanka bemyndigandet kan därför ses som en förtroendeskapande åtgärd från Förvaltningsrådets sida gentemot tyskarna.
Genom detta lyckades de norska myndigheterna också se till att Reichskreditkassenscheine, det betalningsmedel som tyskarna införde, så småningom skulle tas ur cirkulation.
Wehrmacht började omedelbart samla in pengar för att reparera vägar, broar, hamnar och för att bygga flygplatser.
Svårt behov av pengar
Från hösten 1940 pågick en hård dragkamp mellan Wehrmacht och Reichskommissariat på den tyska sidan om hur stort ekonomiskt och finansiellt bidrag den norska ekonomin kunde ge till den tyska krigsekonomin utan att kollapsa.
Då de tyska uttagen från ockupationskontot exploderade under våren och sommaren 1941 protesterade Norges Bank för första gången kraftfullt. Oron för att riksbankschef Nicolai Rygg och Norges Banks ledning skulle avgå i protest ledde till att Rikskommissariatet fick ett genombrott på den tyska sidan för att stabilisera uttagen på i genomsnitt 200 miljoner norska kronor per månad under resten av kriget.
Rudolf Sattler var Rikskommissariatets övervakare på Norges Bank. Från hösten 1941 uppstod en tyst överenskommelse mellan Sattler och Norges Banks ledning om att de skulle sitta kvar på sina poster så länge uttagen låg kvar på denna nivå. Samtidigt träffades en överenskommelse om ett antal penningpolitiska åtgärder för att minska det stora efterfrågeöverskottet och begränsa inflationsrisken. Det rådde en ständig brist på arbetskraft, betong, stål och annat byggmaterial som behövdes för att återuppbygga landet. Merparten av medlen gick till väg- och järnvägsbyggen. Under 1942-43 och under hela kriget gick det mesta av pengarna till att bygga befästningar och järnvägar.
Tsamarbete med det nationella kommissariatet
Rudolf Sattler var r udolf Sattler var avdelningsdirektör i den tyska centralbanken. Efter att han den 1 maj 1940 utsetts till chef för Rikskommissariatet vid Norges Bank etablerade han Sattler och ledningen för Norges Bank ett nära och förtroendefullt förhållande som varade fram till befrielsen. Relationen byggde på ömsesidig respekt och ett gemensamt mål att upprätthålla förtroendet för det norska monetära systemet hos befolkningen och näringslivet.
Genom olika åtgärder utanför penning- och kreditpolitiken, inklusive strikt reglering av löner och priser inom de flesta sektorer, lyckades man hålla inflationen inom acceptabla gränser. Trots den betydande ökningen av penningmängden till följd av de stora uttagen från tyskarna var allmänhetens förtroende för centralbankschef Nicolai Ryggs auktoritet och integritet förmodligen en viktig faktor bakom detta resultat. Det faktum att Norges Bank hade samarbetat så nära med ockupationsmakten fick inga konsekvenser efter kriget, men det är ett faktum att det inte fanns något annat land som ockuperades av tyskarna som så villigt tillhandahöll pengar för att utveckla det som tyskarna ansåg vara nödvändigt.
Vermakt
Made råvaror som skulle utvinnas var bland annat magnesium, kalksten, flusspat och kisel. För att göra detta möjligt beslutade man att bygga eller utvidga flera kraftverk: Tyin, Mår, Sauda, Glomfjord, Tysse, Eitrheim, Osa och Aura. Reichskommissariat Norwegen insåg behovet av ett samordnande organ för kraftutbyggnad. Därför bildades Arbeitsgemeinschaft für den Elektrizitätsausbau Norwegens (Arbetsgruppen för utbyggnad av elektriciteten i Norge), där representanter från NVE och den norska industrin bjöds in att delta. 1942 proklamerade Hitler att han ville att Norge skulle bli Europas kraftproducent och att kraften skulle gå till hans krigsindustri tillsammans med produktionen av nödvändigt stål och aluminiumav nödvändiga stål- och aluminiumprodukter.
Två aluminiumproducenter, Nordisk lettmetall och A/S Nordag, etablerades av ockupationsmakten och skulle drivas med både tyskt och norskt kapital. Nordisk lettmetall ville bygga ut kraftverken Mår eller Tokke och etablera fabriker på Herøya för att producera aluminium och andra metaller. Detta skapade problem eftersom Mår kraftverk redan var planerat för allmän kraftförsörjning och NVE ansåg att storskalig industri skulle lokaliseras till västra Norge. Dessutom ansåg NVE att Mår kraftverk var nödvändigt för den allmänna elförsörjningen.
An knapp månad efter ockupationen av Norge gav Adolf Hitler order om en storskalig utbyggnad av den norska aluminiumproduktionen för att förse Tyskland med det aluminium som behövdes för rustningsindustrin. Rikskommissarien Josef Terboven upptäckte att allierade kapitalintressen var inblandade i norska aluminiumverk. Detta utgjorde grunden för att ta över dessa företag och utse en förvaltare. Valet föll på generaldirektören för Junkers Flugzeug und Motorenwerke, Dr Heinrich Koppenberg. Han tog över ledningen för följande företag den 7 oktober 1940:
• A/S Norsk Aluminium Company
• A/S Norsk Aluminium Industri
• Det norske Nitridaktiselskap
• A/S Haugvik smältverk
• A/S Stangfjorden Elektrokemiske Fabriker
• A/S Vigeland Brug
• A/S Kinservik
Den 27 maj 1941 inkluderades även Eletric Furnace Products Company Ltd och A/S Saudafaldene.
Trots de storslagna planerna sjönk aluminiumproduktionen kraftigt under kriget. Förseningarna i ockupationsmaktens planer berodde på brist på råvaror, resurser, kvalificerad arbetskraft och sabotage.
Koncessionslagarna, som reglerade det utländska ägandet av norska vattenkraftresurser, var en källa till konflikt. Ockupationsmakten, inklusive bolagen A/S Nordag och A/S Nordische lettmetall, påbörjade utbyggnader utan nödvändiga licenser, till exempel Tysso-utbyggnaden. Arbetsministeriet pressades att acceptera dessa undantag från formaliteterna.
Trots konflikterna kring koncessionslagen och NVE:s strategier visade Josef Terboven och hans medarbetare en viss förståelse för norska intressen och kände sig tvungna att respektera koncessionslagarna, vilket på sikt skulle gynna samarbetet och möjligheterna att få med norska investerare på krigsviktiga projekt.
Oockupationsmakten var inte bara intresserad av att utöka den krigskritiska industrins elbehov, utan också av att öka kapaciteten för den allmänna elförsörjningen. Under kriget stödde NVE utbyggnaden av kraftstationer, transformatorstationer och kraftledningar. Kraftledningar på totalt 200 kilometer byggdes om till dubbelledningar, och en ny 132 kilovolts ledning på 70 kilometer byggdes från Hønefoss till Minnesund. Arbetet sköttes av NVE:s kraftverksavdelning utan personalförstärkning, men med tillfälliga anställningar. Generaldirektör Olaf Rogstad ersattes av professor Hans Skarphagen, en aktiv NS-medlem, som fick i uppdrag att effektivisera NVE.
Okupationsmaktens strategi för kraftutbyggnad, som innebar privat utbyggnad för storindustri och offentligt engagemang i allmän försörjning, stod i konflikt med norska intressen. Tyskarna ville ha ett samarbete mellan offentliga och privata aktörer och planerade ett kraftbolag med ett privaträttsligt ramverk. Trots samarbetssvårigheter ökade NVE:s verksamhet som kraftverksägare och licensprövare och flera kraftverk, bland annat Norefallene, byggdes ut. NVE genomförde mer utbyggnad under de fem åren av ockupation än under de föregående tolv åren, från 1928 till 1940.
Den 27 november 1940 fick Dr Koppenberg i uppdrag av riksmarskalk Göring att öka den norska vattenkraftsproduktionen för att öka aluminiumindustrins kapacitet från 35.000 ton per år till 150.000-180.000 ton. Den tyska aluminiumproduktionen var redan betydande och stod för en stor del av världsproduktionen. Två norska bolag, A/S Nordag och A/S Nordische Lettmetall, grundades för att ansvara för utbyggnaden av vattenkraften i följande anläggningar: Tyin kraftstation, Mår kraftstation, Sauda kraftstation, Glomfjord kraftstation, Tysse kraftstation, Eitrheim kraftstation, Osa kraftstation och Aura kraftstation.
I förutom aluminiumproduktion skulle magnesium produceras på Herøya med hjälp av I.G. Farbens process för att utvinna magnesium ur havsvatten. Kalksten, flusspat och kisel skulle också utvinnas.
Sarbetsorganisationen skulle genomföra en övergripande planering för utbyggnaden av kraftförsörjningen i Norge för att säkra energin till den planerade storskaliga metallproduktionen. På sikt hoppades Terboven att detta skulle utvecklas till ett rikstäckande energibolag. I organisationen deltog inledningsvis tyska representanter för ockupationsmakten, norska industriledare och chefer från NVE. Terboven ledde själv organisationen. Den norska statsförvaltningen fungerade mer eller mindre som tidigare, men Terboven hade utsett sina provisoriska ministrar.
Maktfördelningen mellan Terbovens och Vidkun Quislings intressesfär var oklar. Terbovens administration hade visserligen ett avgörande inflytande i vattenkraftsfrågorna, men förhandlingsspelet gav den etablerade norska statsförvaltningen inflytande. Terbovens administration i Norge var ofta oense med de tyska ministrarna i Berlin och det fanns också oenigheter mellan regeringskanslierna i Berlin. Det fanns också meningsskiljaktigheter bland Quislings ministrar. Följden blev att kraftförsörjningen präglades av skiftande allianser mellan norska och tyska, privata och offentliga, nazistiska och icke-nazistiska institutioner, vilket inte gynnade Tysklands behov av att utnyttja vattenkraften.
Samarbetet i Arbeitsgemeinschaft blev efterhand alltmer problematiskt och tyskarna övervägde flera gånger om det var lämpligt att fortsätta med organisationen. År 1945 beslutade Terboven att inga ytterligare medel skulle beviljas och uppgifterna överfördes till energiavdelningen inom Reichskommissariat.
Konsekvensen av meningsskiljaktigheterna
Aluminiumproduktionen sjönk drastiskt under de fem krigsåren, medan vattenkraftverkens totala produktion ökade avsevärt. Kraftverk som var under uppförande före kriget färdigställdes och produktionen i Nore kraftverk ökade avsevärt. Att många av ockupationsmaktens planer försenades berodde bland annat på brist på råvaror och kvalificerad arbetskraft samt sabotage. Den norska energiförsörjningens struktur och historia samt konflikter med norska intressen gjorde också planerna svåra att förverkliga.
Konflikter om licenslagarna och norska strategier för energiförsörjning uppstod ofta. Terboven och hans medarbetare visade förståelse för norska intressen och kände sig tvingade att förhandla för att licenslagarna skulle respekteras. Han menade att detta på sikt skulle vara gynnsamt både för samarbetsklimatet och för att få norska kapitalintressen att investera i aluminiumverk och annan krigsrelaterad industri. Å andra sidan stod Göring och Luftwaffe inför ett enormt behov av nya flygplan i takt med att krigsfronten flyttades allt längre in i Sovjetunionen. Göring ingrep därför flera gånger i licensförhandlingarna och drev på för att påskynda kraftutvecklingen. Göring befann sig mitt i krigets realiteter, medan Terboven befann sig längre bort från dess krav.
Aominös kraftförsörjning
Okupationsmakten var inte bara intresserad av att utöka den krigskritiska storindustrins kraftbehov, utan även av att öka kapaciteten i den allmänna kraftförsörjningen. Under kriget fick NVE stöd för att bygga kraftstationer, transformatorstationer och kraftledningar. Ett motiv för denna utveckling var naturligtvis Wehrmachts alla anläggningar och kaserner, men även norska intressen tillgodosågs.
Arbeidsgemeinschaft började tidigt att undersöka möjligheterna att överföra kraft från Norge till Tyskland. Vid ett möte den 22 oktober 1940 stod det klart att detta skulle ta tid att genomföra. En kraftöverföring till kontinenten med en kapacitet på 800 milliwatt skulle kräva en spänning på 400 kilovolt. Även om detta var tekniskt möjligt hade den tyska industrin inte kapacitet att producera de nödvändiga materialen. Dessutom trodde man att en högspänd likströmsöverföring skulle vara bäst, men tyska experter experter trodde att tekniken för detta inte skulle utvecklas förrän om fem till tio år.
Vegovernment kom snabbt under kontroll av Reichskommissariat
Den tyska ockupationen av Norge ledde till betydande insatser för att bygga vägar och järnvägar. Under kriget fanns det 140.000 tvångsarbetare i Norge och cirka 20.000 av dem miste livet i arbetet med att förbättra och bygga ut järnvägar, vägar, flygplatser och annan infrastruktur. Majoriteten av fångarna kom från Sovjetunionen, medan de som främst arbetade med vägbyggen kom från Jugoslavien. Statens Vegvesens nära samarbete med ockupationsmakten har inte tidigare varit så välkänt.
För den tyska ockupationsmakten var det viktigt att bygga ut ett väl fungerande väg- och järnvägsnät i Norge. Den tyska militären behövde snabbt och säkert kunna förflytta trupper mot gränsområdena mot Sovjetunionen och den tyska krigsindustrin behövde pålitliga och effektiva transporter av metall, framför allt järnmalm från Kiruna och nickel från Petsamo. Sjövägen var riskfylld eftersom tyska fartyg hotades av allierat flyg längs den norska kusten och Östersjön frös till is på vintern.
Josef Terboven, rikskommissarie för de norska territorierna, och Nikolaus von Falkenhorst, överbefälhavare för Wehrmacht, var de två högsta företrädarna för den tyska ockupationsmakten i Norge. Under hela kriget konkurrerade de två med varandra och var oeniga om prioriteringen av väg- eller järnvägsbyggen. Terboven ville fokusera på vägbyggen, medan von Falkenhorst föredrog att prioritera järnvägar.
Wehrmacht tog kontroll över NSB:s huvudkontor dagen efter invasionen av Norge. En vecka senare fick även Vegdirektoratet besök av en tysk officer, som instruerade Andreas Baalsrud, direktör för norska Statens vegvesen, att se till att vägarna reparerades så snabbt som möjligt. I maj 1940 tog rikskommissariatet under ledning av Terboven direkt kontroll över vägdirektoratet.
Det verkar som om Vägdirektoratet och dess direktör hjälpte norska företag att bygga flygplatser innan Norge kapitulerade den 10 juni. Vidare sägs norska Statens vegvesen ha byggt vägar till flygplatserna och förstärkt tyskarnas försörjningsvägar. Baalsrud noterade i sin dagbok att den tyska ordern om att använda krigsfångar för vägbyggen "måste förstås".
Vi behåller projekten under rikskommissariatets kontroll och etablerar Organisation Todt i Norge
Från och med hösten 1940 kontrollerades det norska vägverket av Rikskommissariatet, inte av den civila norska administrationen under ledning av Nasjonal Samling. Även om norska ministrar deltog i budgetprocesserna hade de begränsat inflytande över besluten och vägpolitiken.
Heinz Klein, som fick ansvaret för vägarbeten i Rikskommissariatet, kände vägdirektören Andreas Baalsrud sedan före kriget. År 1937 skickades Klein till Norge av det tyska vägverket för att studera vinterunderhåll. Kleins handledare, Fritz Todt, var Hitlers chefsingenjör och en viktig person i Tredje riket. Efter detta besök skickade Baalsrud norska vägplaner och vägkartor till Todt, som ledde Organisation Todt (OT) och senare blev rustningsminister i Nazityskland.
Klein lovade det norska vägverket "maximala möjligheter" genom ett gott samarbete. Fram till 1941 fick Statens vegvesen arbeta enligt de planer man hade haft före kriget, med stöd av den tyska ockupationsmakten. Vägbudgeten fördubblades jämfört med perioden före kriget. Enligt officiell statistik resulterade detta i färre nya vägar, men betydande förbättringar av befintliga vägar. Prioriterade projekt var bland annat att förbättra och skapa nya sträckningar för huvudvägarna mellan Oslo-Stavanger, Haugesund-Bergen, Oslo-Bergen och Oslo-Kirkenes. En fyrfilig motorväg skulle också byggas mellan Berlin och Trondheim. Den skulle sprängas in i bergen hela vägen från Halden till Trøndelags huvudstad, och en bro skulle byggas över till Danmark, och sedan en fyrfilig motorväg till Berlin.
I I Trondheim skulle Neu-Drontheim byggas som en enorm flottbas med plats för mer än 300 000 tyskar, sydväst om dagens Trondheim. Det planerades och mättes upp, men byggandet kom aldrig riktigt igång.
Med tysk hjälp blev riksväg 50, dagens E6, genom Finnmark klar 1941, ett år före utsatt tid. Flera vägar i västra Norge förbättrades och färdigställdes också. Dessa stora industri- och infrastrukturprojekt ledde till full sysselsättning i Norge, med hård konkurrens om arbetskraften mellan de projekt som tyskarna ville genomföra.
Sovjetiska krigsfångar och jugoslaviska fångar
Efter anfallet mot Sovjetunionen sommaren 1941 inriktades all vägplanering på att förbättra den befintliga motorvägen E6 i Nordnorge. Trots att norska Statens vegvesen skickade vägarbetare norrut fanns det inte tillräckligt med folk för att upprätthålla byggaktiviteten. Lösningen på detta arbetskraftsproblem är ett av de mörkaste kapitlen i den norska ockupationsmaktens historia.
Sedan sommaren 1941 fick vägdirektör Baalsrud veta att sovjetiska krigsfångar skulle användas för vägbyggen. Efter att Fritz Todt omkommit i en flygkrasch i februari 1942 tog arkitekten Albert Speer över som rustningsminister. Detta förändrade prioriteringarna för norska infrastrukturprojekt, med ökat fokus på järnvägsbyggen och överföring av sovjetiska krigsfångar till NSB istället för till det norska vägverket. Krigsfångarna användes för att skotta snö och bygga vägar till nya kustfort på vintern.
Todts död ledde också till förändringar inom Reichskommissariat. Heinz Klein skickades tillbaka till Tyskland och Willi Henne tog över ansvaret för byggprojekten, medan Herman Hesse fick ansvaret för vägbyggen och blev ny kontaktperson för Vägdirektoratet.
Rechefen för kommissariatet, Josef Terboven, skaffade arbetskraft för vägarbeten genom kontakter på Balkan. Mellan juni 1942 och maj 1945 skickades mer än 4 200 jugoslaviska fångar till Norge för att bygga riksvägen i Nordnorge. Dessa fångar hade inte status som krigsfångar och utsattes för svår tortyr och massmord. De flesta av jugoslaverna dog inom det första året. SS drev fånglägren, som planerades och byggdes av norska Statens vegvesen, medan säkerheten sköttes av norrmän i NS-vaktbataljonen.
Okupationsmakten betraktade Statens vegvesen och vägdirektör Baalsrud som mycket samarbetsvilliga. Faktum är att Baalsrud användes som en måttstock för att mäta hur samarbetsvilliga andra myndighetschefer var. Efter kriget har det funnits en uppfattning om att Baalsrud antingen var alltför samarbetsvillig eller i bästa fall naiv och alltför fokuserad på vägbyggen.
Ledarna för norska Statens vegvesen nämnde inte krigshändelserna efteråt, möjligen för att dölja vad som hade hänt. I en rapport från 1946 hävdade chefen för vägkontoret i Narvik att Statens vegvesen inte hade använt ryska fångar för arbete under kriget. Två år tidigare hade samma chef rapporterat om antalet fångar som han ansvarade för, inklusive både sovjetiska krigsfångar och jugoslaviska fångar.
Det är möjligt att Baalsrud fick signaler från London om att se till att norska Statens vegvesen inte togs över av en nazist. Trots att han skulle ha gått i pension 1942 fortsatte Baalsrud som vägdirektör fram till krigsslutet. Flera av vägprojekten kan betraktas som viktiga för krigsansträngningarna, och myndigheten accepterade att jugoslaviska fångar som inte hade krigsfångestatus användes. Ingen vet dock med säkerhet vilka påtryckningar Baalsrud utsattes för eller vilka bedömningar han gjorde under ockupationen.
Vågra få dokument från ockupationstiden finns bevarade i Statens vegvesens arkiv, och de inblandade har varken talat eller skrivit om den. Efter kriget utreddes varken Statens vegvesen eller Baalsrud. Baalsrud användes dock ofta som vittne i landsförräderirättegångarna.
E6 mellan Botne och Saltnes: Den blodiga vägen
En 1,5 kilometer lång sträcka på E6 mellan Botn och Saltnes i Saltdal kallas "blodvägen" efter en händelse där en jugoslavisk fånge dödades och hans bror ritade ett blodkors på en bergvägg. Flera vägsträckor i Nordnorge kan dock kallas blodiga vägar, med tanke på de höga dödstalen och de fasansfulla upplevelser som de jugoslaviska fångarna gick igenom även på andra vägsträckor. Förutom vägen i Saltdal utförde jugoslaviska fångar vägarbeten främst mellan Karasjok och finska gränsen i Finnmark, på Bjørnefjellveien i Narvik, vid Krokstrand i Mo i Rana samt på sträckan mellan Elsfjord och Korgen i Vefsn och Hemnes kommuner.
Det är välkänt att norska vägarbetare och lokalbefolkningen i Nordnorge både försenar vägarbeten och hjälper fångarna. Anställda vid norska Statens vegvesen hittade kreativa sätt att minska arbetstakten och ge fångarna nödvändiga pauser. Förseningarna innebar dock att det tog längre tid att slutföra vägprojekten. Lokalbefolkningen bidrog med mat till fångarna, och vissa hjälpte till och med fångarna att fly, trots att de riskerade fängelse, tortyr och avrättning för sina handlingar.
Närmare än 60 fångläger upprättades längs den planerade järnvägssträckan från Mo i Rana till Tysfjorden under andra världskriget, varav 14 låg på den cirka sju mil långa sträckan mellan Mo och polcirkeln. Med hjälp av krigsfångar, som i själva verket var slavar, ville nazistregimen påskynda utbyggnaden av järnvägen norrut till den viktiga malmhamnen Narvik. Ett av de större lägren låg i Dunderlandsdalen, närmare bestämt i Dunderlandshagen, på västra sidan av Ranelva, mittemot Dunderlands järnvägsstation.

"Snabbheten och rörligheten hos stridsvagnar som kunde stoppa en attack tills infanteriet var på plats skulle vara avgörande."

Ett av de första projekten som den norska regeringen bidrog med till tyskarna var byggandet av Værnes flygplats, så att de tyska bombplanen kunde fortsätta sina bombningar av norska styrkor i södra och norra Norge.

Nicolai Rygg var chef för Norges Bank och hade ett nära samarbete med de tyska ockupationsstyrkorna för att hålla ordning på den norska ekonomin.

"Wehrmacht började omedelbart samla in pengar för att reparera vägar, broar, hamnar och bygga flygplatser."

Norges Banks byggnad före kriget.

Glomfjord kraftverk byggdes på 1920-talet och saboterades under kriget. Tyskarna hade stora planer för detta kraftverk och för att det skulle ge energi till aluminiumtillverkningen.

Heinrich Koppenberg.

Nordags anläggning i Eitrheim.

Tyska vakter vid fabriken i Eitrheim.

"Å andra sidan stod Göring och Luftwaffe inför ett enormt behov av nya flygplan när krigsfronten flyttades allt längre in i Sovjetunionen."

Geithus Bridge var en av de många broar som sprängdes under fälttåget 1940.

Norska Statens Vegvesen i arbete med att bygga vägar åt ockupanterna.

"SS drev fånglägren, som planerades och byggdes av norska Statens vegvesen, medan vakterna utgjordes av norrmän i NS-vaktbataljonen."

Fånglägret i Dunderlandsdalen.

Bilder: Alamy

Fästning Norge

byggandet av världens största befästningsverk

Norge har en kustlinje på 2.832 kilometer i raka linjer, och om man räknar med kustlinjen längs vattenbrynet in och ut ur alla norska fjordar och vikar är längden över 28.000 kilometer. Det var denna kustlinje som Hitlers soldater var tvungna att försvara.

Etnder slutet av kriget gjorde den brittiska underrättelsetjänsten en grundlig genomgång av tyskarnas byggande av befästningar längs kusten från Biscayabukten i söder till östra Finnmark i norr. Resultaten publicerades i rapporten Handbok för organisationen Todt. I rapporten beskrev de befästningarna, som byggdes på mindre än fem år, som "det mest imponerande byggprojektet sedan romartiden". En stor del av befästningsverken byggdes i Norge. Här kallades de Norwegenküstbefestigung. Det som vi känner som Atlantvallen slutade vid Jyllands norra spets.
Då tyskarna anföll Norge hade vi bara tio eller tolv kustfort som antingen var färdigbyggda eller under uppförande. Dessa kustfort var belägna i Oslofjorden, Kristiansand, Bergen och vid inloppet till Trondheim. När tyskarna åkte hem hade vi cirka 310 operativa kustfort. Med andra ord byggde vi i genomsnitt ett kustfort för var 8,2 kilometer.
Det är ett imponerande antal fort, och efter kriget utnyttjades många av dem av det norska kustartilleriet. Norge hade inte tillräckligt med soldater, och behövde dem inte heller, för att bemanna alla dessa fort, så många av dem lades ner efter kriget. Detta skedde i olika faser fram till att kustartilleriet avvecklades som försvarsgren år 2002.
I början av kriget färdigställde den tyska försvarsmakten de fort som var under uppförande och planering. Till största delen använde man sig av de norska ritningarna och köpte in kanonerna och satte upp dem under 1940 och 1941.
Så, den 4 mars 1941, hände något som skulle få enorma konsekvenser för Norge och den tyska krigsmakten. Brittiska och norska kommandosoldater anföll fyra platser på Lofoten och gjorde en razzia i hela området. Detta fick stora konsekvenser för tyskarnas fiskoljeproduktion. Britterna sänkte 14 viktiga fartyg, tog mer än 200 tyska fångar och tog med sig mer än 300 norrmän som ville fly den tyska ockupationen. Hitler exploderade av ilska och raseri. Churchill hade vunnit en stor propagandaseger över de oövervinneliga tyska styrkorna. Tyskarna hade vid den här tiden cirka 200.000 soldater i Norge, men mycket få av dem var stationerade längs kusten.
Den viktigaste stridslinjen är kusten!
På grund av den bristande kontrollen över den norska kusten ville Hitler att kusten skulle befästas och betraktas som en "frontlinje". Veckan efter anfallet på Lofoten beordrade Hitler 160 artilleribatterier norrut till Norge så snabbt som möjligt. Befästningar skulle byggas längs hela kusten, från den svenska gränsen i söder till Kirkenes i norr. Varenda liten bergknalle och klipphäll skulle fyllas med kanoner och artilleri. Sammansättningen av artilleribatterierna var märklig. Det bestod huvudsakligen av gamla franska, belgiska och tjeckiska kanoner. Totalt flyttades cirka 3.200 kanoner till Norge. De många olika typerna av kanoner krävde olika ammunition och reservdelar. De skilde sig också mycket åt när det gällde hur de skulle användas. Alla dessa batterier var underställda armén, men längs kusten var det flottan som hade ansvaret. Denna organisation av kustförsvaret skulle komma att ställa till stora problem för tyskarna. Där arméns batterier byggdes in i kustfästningarna stod kanonerna mestadels i öppna positioner, medan där flottan hade byggt sina kustfästningar stod kanonerna i slutna kasematter. Sättet att beskjuta ett mål skilde sig också åt. Armén använde en teknik där de "pumpade" in stora mängder artillerigranater i ett område i hopp om att de skulle träffa ett mål, medan flottan sköt mot sina mål med så kallad "gaffelskjutning". Med andra ord sköt de med eldledning och senare under kriget även med radar. De sköt ett skott, korrigerade och sköt ett andra skott, korrigerade och sköt rakt mot målet. Men problemet var inte att det fanns en blandning av arméns kustfort och marinens kustfort längs kusten, problemet var snarare ansvarsfördelningen dem emellan. Hösten 1942 hade flottan 72 och armén 221 batterier klara eller under uppbyggnad. Vem skulle ansvara för beskjutningen av fartygen till havs och vem skulle ansvara för att slå tillbaka angriparna om de kom i land? Frågan blev aldrig helt löst, men så blev det heller aldrig aktuellt för de två försvarsgrenarna att försvara landet som det var tänkt.
Så - vem byggde då alla fort, bunkrar och försvarsanläggningar?
När Hitler kom till makten i Hitler kom till makten i Tyskland inleddes en storskalig utbyggnad av infrastrukturen. Vid den här tiden var John Maynard Keynes kontracykliska politik det sätt på vilket man skulle få fart på ett lands ekonomi. Vi vet inte om Hitler använde sig av en sådan ekonomisk politik, men hans åtgärder hade samma effekt.
Ingenjören Fritz Todt hade i fem år varit ansvarig för motorvägsbyggen i Tyskland när han den 28 maj 1938 fick i uppdrag av Adolf Hitler att bygga Västmuren, en försvarslinje längs Tysklands gräns mot Frankrike och Belgien. Todt mobiliserade snabbt cirka 1.000 företag och 340.000 arbetare för uppgiften. Hitler kallade denna organisation för "Organisation Todt" (OT), ett namn som snabbt blev allmänt använt.
Wehrmachts försvarsgrenar hade sina egna byggorganisationer och OT var till en början en konkurrent, men fick snabbt ett rykte om sig att vara en mer kapabel byggare än Wehrmacht. Från och med sommaren 1940 fick OT:s personal status som Wehrmachtsgefolge - hjälptrupper. Även om de inte var en del av Wehrmacht hade de en icke-stridande stödjande roll för den tyska militären. Denna status gav OT-anställda samma rättigheter på fältet som reguljära soldater och skydd enligt Genèvekonventionen.
Den 14 december 1941 skärpte Hitler ytterligare kraven på att försvaret längs Atlantkusten skulle byggas ut. Han krävde att hela kustlinjen från söder till norr skulle kunna stå emot en allierad invasion. Detta var tre dagar efter Tysklands krigsförklaring mot USA och det är naturligt att tänka sig att Hitler insåg vikten av att förstärka befästningarna. Amerika ville nu gå in i kriget fullt ut mot Tyskland, Italien och Japan. Det var viktigt att förhindra att amerikanernas enorma produktionskapacitet av fartyg, flygplan, stridsvagnar och annan krigsmateriel samt tillgång till soldater bröt sig in i Hitlers ockuperade områden västerifrån.
Operation Anklet, eller Måløyraidet den 27 december 1941, bekräftade förmodligen just detta. Brittiska och norska kommandosoldater anföll Reine och Moskenes i Lofoten samt Måløy i Sogn og Fjordane och hamnade i regelrätt strid med tyska styrkor. De allierade höll Reine och Moskenes i två eller tre dagar innan de drog sig tillbaka. Hitler hävdade att de allierade, nu med förstärkt kapacitet med Amerika ombord, skulle kunna anfalla den norska kusten och inta Narvik och andra strategiskt viktiga platser. Om detta skedde skulle Sverige och Finland kunna ansluta sig till den allierade sidan, vilket skulle göra situationen helt omöjlig för Tyskland. Området blev vad Hitler kallade "Schicksalszone", eller "ödesområdet" som kunde avgöra kriget.
Den 22 januari 1942 hävdade Hitler att svenskarna skulle överge sin neutralitet och stödja de allierade i en attack mot Nordnorge, och att denna attack var nära förestående. Svenskarna, sa han, var lovade Narviksområdet samt all malm i Petsamo. Han beordrade därför att allt tungt artilleri som fanns skulle överföras till Norge och att kanonerna skulle byggas in i betongkasematter. Denna förarorder lade den huvudsakliga grunden för OT:s fortsatta byggnadsarbete och roll i Norge. Norge skulle försvaras till varje pris och ingenting skulle sparas.
Ti början av 1942 dog Fritz Todt i en flygkrasch. Om det var Hitler som sprängde honom i luften eller om det faktiskt var en olycka är okänt, men han ersattes av Albert Speer, Hitlers rustningsminister och arkitekt. Den första OT-avdelningen i Norge, Oberbauleitung Trondheim, inledde sin verksamhet i maj 1941 med uppgiften att bygga de två enorma ubåtsbunkrarna i Trondheims hamn, som fick namnen Dora 1 och Dora 2. Under det första året var byggverksamheten begränsad till Trondheim.
Då Speer tog över ledningen för OT beslutades att verksamheten i Norge skulle utökas betydligt och utföras av en insatsstyrka kallad Einsatzgruppe Wiking med högkvarter i Oslo. Från och med den 1 april 1942 var denna grupp operativ i Norge under ledning av Willi Henne. Wiking skulle operera i Norge och Danmark. OT utvidgade gradvis sin verksamhet till hela Norge. Huvuduppgifterna för Einsatzgruppe Wiking var att bygga infrastruktur som vägar, järnvägar och försvarsanläggningar, särskilt kustfort som skulle utgöra en del av Atlantvallen. De byggde också ubåtsbunkrar i Trondheim, men ubåtsbunkern i Bergen, Bruno, byggdes också av OT.  En stor insats gjordes vid byggandet av riksväg 50, nuvarande E6, i Nordnorge, fortsättningen av Nordlandsbanen och byggandet av Polarbanan på sträckan Fauske-Kirkenes.
Med den betydelse som Norge nu hade i den tyska krigsinsatsen blev uppgiften att bygga infrastruktur, flygplatser, hamnar, järnvägar, vägar och befästningar en nästan oöverstiglig uppgift. De norska entreprenadföretagen hade varken kapacitet eller kunskap om många av dessa byggprojekt. Beställaren var alltid Wehrmacht och entreprenörerna var OT. Under OT hittar vi de norska företagen, men även fångar och tyska och utländska arbetare, både värnpliktiga och frivilliga. Det fanns ingen arbetslöshet i Norge fram till slutet av 1944.
Alleredan hösten 1940 införde NS genom de provisoriska ministrarna en lag som innebar att män i arbetsför ålder kunde inkallas till arbete för tyskarna. Omkring 50-60.000 män inkallades i den första omgången.
I tillägg till OT och utvecklingen av de stora projekten pågick en hektisk aktivitet lokalt längs kusten. Var de militära enheterna än befann sig var de ansvariga för att bygga sina egna försvarslinjer och positioner.
Bbyggande av ställningar och bunkrar
Bed varje bataljon fanns en egen fästningsingenjörsavdelning som ansvarade för planering och byggande av bunkrar och ställningar. Om något av kompanierna i ett område anmälde önskemål om ställningar, på tyska Ringstand eller bunker, kom fästningsingenjören till bataljonen och kartlade vilken typ av ställning eller bunker som skulle byggas. I den här artikeln använder vi Vestfold som exempel, eftersom det var ett område som byggdes ut med många hundra försvarsställningar, bunkrar och olika försvarslinjer samt massiva bergsinstallationer.
Det var terrängen och placeringen av ställningarna eller bunkrarna som var föremål för noggranna överväganden. Fästningsingenjören övervägde hur djup bunkern skulle vara, vilken skjutsektor den skulle ha och var ingången skulle placeras för att ge bästa möjliga skydd. Man funderade också på vilken typ av bunker som skulle uppföras. Tyskarna hade utvecklat en lång rad färdiga standardbunkrar som uppfyllde alla krav. Dessa bunkrar kallades Regelbau, och det finns hundratals av dem runt om i Norge.
Om fästningens pionjärer inte ville bygga en standardbunker kunde de skapa en som var skräddarsydd för den exakta platsen. De kunde spegla standardbunkern, öka tjockleken på väggen, förstärka fronten eller taket eller vidta andra nödvändiga åtgärder. I Vestfold byggdes också många av en typ som vi kallar VF Oslofjord. Namnet kommer av att den här typen av bunker mest finns i Østfold, Vestfold och Telemark. Det var troligen en fästningsingenjör som ritade den här typen av bunker och valde att placera den på flera platser i länet.
Pingenjören bestämde sig sedan för om det skulle vara en permanent bunker, en förstärkt fältbunker eller bara en fältkonstruktion. I fältbunkrarna användes ofta sten som formades på en naturlig plats i terrängen där en bergvägg ofta bildade en eller flera sidor av bunkern - eller täckutrymmet. Här i Vestfold har vi ett stort antal fältbunkrar som antingen är gjutna i berget eller i en grop.
I Vestfold sprängdes också ett stort antal grottor ut. Till en början hade tyskarna ingen större erfarenhet av att bygga försvarsanläggningar i berg, eftersom de i Tyskland mest byggdes längs gränsen mot Frankrike (Westwall). Där var man tvungen att gjuta allt i betong på jord eller sand. Här i Norge fanns det berg överallt, och att spränga ut en grotta gav ett bra skydd för både människor och vapen. Man utvecklade också mer eller mindre standardiserade sätt att bygga bergsanläggningarna.
När fästningsingenjören hade inspekterat området och bestämt vad som skulle byggas var och hur, sökte man tillstånd från en högre myndighet i bataljonen eller divisionen för att få bygga. När detta var godkänt kontaktades Oranization Todt (OT) som beställde betong, armeringsjärn, dörrar, sprängdörrar och allt annat som behövdes till bunkern. Dessutom rekvirerades arbetare. I Vestfold var det ofta civila entreprenörer. Det verkar också som om fästningspionjären inte gick via OT, utan istället själv upphandlade entreprenörer. I Riksarkivet finns ett stort antal entreprenadkontrakt och kvitton som visar att det var fästningspionjären som anlitade entreprenörerna och ansvarade för avräkningen. De skulle naturligtvis ha övervakat arbetet för att se till att det utfördes på det sätt som de ville. I Vestfold var det i huvudsak norska entreprenörer som byggde Ringstand och bunkrar.
Hvem byggde?
Då tyskarna kom till Norge 1940 fanns ännu inte Organisation Todt på plats, utan de kom först 1942. Det fanns ett stort behov av att bygga ut kustförsvaret, så byggpionjären började med att rekvirera norska arbetare och norska företag för att utföra byggnadsarbetet åt honom. Det var byggpionjärerna från de tyska infanteridivisionerna i Vestfold. Dokument visar att 740:e infanteriregementet i 710:e infanteridivisionens 2:a bataljon hade sina egna "byggpionjärer" stationerade i Tønsberg. Förutom de norska entreprenörerna kom ett antal stora tyska entreprenörer till Norge för att utföra det nödvändiga arbetet. Det var framför allt företag från Østfold och Oslo som utförde arbeten i Vestfold. Antalet medlemmar i Bygningsarbeiderforeningen ökade drastiskt, särskilt i Larviksområdet. Utvecklingen i Larviksområdet var betydligt större än i övriga delar av fylket. Detta stämmer väl överens med det antal installationer som vi kan hitta i detta område från Mølen och norrut till Kjerringvik. Förutom hundratals skyddsrum, bunkrar och förbandsplatser byggdes så många som tre kustfort. Arbetslösheten hade varit hög i Vestfold under 1930-talet, och även om den hade sjunkit under 1939-40 fanns det fortfarande ett antal människor utan fast arbete. När kriget bröt ut fanns det några hundra medlemmar i arbetslöshetsföreningarna runt om i länet, men 1942 hade föreningarna i stort sett försvunnit. Den kraftiga expansionen och behovet av arbetskraft inom bygg- och anläggningsindustrin innebar också att det var svårt att hitta folk till exempelvis jordbruket.
Dde som arbetade på anläggningarna var både frivilliga och värnpliktiga arbetare samt tusentals krigsfångar. Fångarna anlände inte till Norge förrän i oktober-november 1941, då en stor del av det stora fortbygget i Vestfold redan var klart. Sommaren 1942 var ändå 1.278 arbetare i Larviksområdet sysselsatta med att vidareutveckla forten Rakke, Nevlunghavn och Malmøya. Det var också hektisk aktivitet på Hovland och Lågen. I Sandefjord arbetade 444 man och i Horten cirka 300 man. Totalt räknar vi med att 100.000 man arbetade vid tyska befästningar i Norge vid den här tiden. Mot slutet av 1944 och in på 1945 började byggandet avta och arbetsförmedlingarna i länet började rapportera om att antalet arbetslösa var på väg att öka. Detta kan också stämma överens med vad vi vet om utvecklingen av fort, bunkrar, posteringar och liknande i länet. Under hösten 1944 prioriterade Wehrmacht att bygga ut en del av Rauøy och det enorma batteriet vid Vardås på Nøtterøy. Förutom de stora anläggningarna rekvirerades också enorma mängder timmer från våra skogar för att användas till att bygga limberbaracker och inte minst formsättning för betonggjutningen. Lemmebrakker byggdes på många håll i landet, och i Vestfold byggdes den på fältet väster om Hesby-gårdarna vid Sem. Det var alltså mest norrmän, tyskar och krigsfångar som byggde det tyska kustförsvaret. Det är osannolikt att någon av dessa norska arbetare åtalades för landsförräderi efter krigetdet är sant att några av dessa norska arbetare åtalades för landsförräderi efter kriget, men det kan vara svårt att klandra en vanlig arbetare för att ha bidragit till utvecklingen, eftersom det rådde brist på arbetskraft. Människor var tvungna att göra något för att tjäna sitt uppehälle. Många av entreprenörerna blev dock åtalade efter kriget. Flera av dessa företag var ad hoc-företag. Med andra ord, om några män gick samman och bildade ett byggföretag fick de ofta arbete av ockupationsmakten. Många av dessa företag bedrev en mycket oseriös verksamhet, både vad gäller arbetsförhållanden för de anställda, förskingring av material, överfakturering och inte minst röriga räkenskaper. Flera av dem stängdes och bötfälldes av tyskarna.
Hvem betalade för utvecklingen?
Norge drogs redan från början in i den tyska krigsekonomin och ett hemligt konto upprättades i Norges Bank där tyskarna samlade in pengar. Tanken var att detta skulle stämmas av med ett bankkonto i den tyska riksbanken. När kriget tog slut var kontot mer än 11,5 miljarder norska kronor i minus, och mycket lite reglerades efter kriget. Så enkelt uttryckt kan man säga att vi både byggde och betalade kustförsvaret själva, med den tyska ockupationsmakten som övervakare.
Uppförandet av kustförsvaret 1940-1943
Tet fanns en stor rädsla hos tyskarna för att de allierade skulle invadera Norge. När tyskarna anföll Sovjetunionen (Operation Barbarossa) kl. 03.15 söndagen den 22 juni 1941 ökade rädslan för att de allierade skulle anfalla som ett stöd till Sovjetunionen. De antog att Churchill skulle öppna en andra front som skulle ta över de tyska styrkorna i Norge och försvåra kampen mot Stalin. Norge hade nu blivit viktigt för Hitler och i synnerhet för Die Krigesmarine. De tyska flottbaserna i Tyskland och Frankrike var nu inom räckhåll för de brittiska och även de sovjetiska bombplanen. Visserligen kom baserna utom sovjetiskt räckhåll i takt med att fälttåget såg ut att lyckas under sommaren och hösten 1941. För att förbereda sig inför en eventuell invasion inledde det tyska överkommandot utbildningsoperationen "Harpoon North". I korthet handlade det om utbildning i invasionsförsvar. Man tränade för allierade räder, t.ex. mot Lofoten (Handstreiche) eller reguljära landstigningsoperationer Landungsversuche. Det gällde främst Infanteridivision 214, som hade sitt högkvarter i Kristiansand, men vid den här tiden hade man även ansvar för Vestfold hela vägen norrut till Sandefjord. Tyskarna tänkte sig att mindre räder skulle kunna genomföras mot hamnar, flygplatser, järnvägsknutpunkter, stridsvagnsfabriker och andra industrianläggningar. Tyskarna betraktade hela kustlinjen som front: "Die Hauptkampflinie ist die Küste!"
Situationen förändrades också efter den 7 december 1941, då USA gick med i kriget. De allierades flottkapacitet hade nu mångdubblats och både Hitler och hans generaler insåg att hjälpen och stödet till Sovjetunionen skulle öka drastiskt. Ute i Atlanten fortsatte de tyska ubåtarna att vinna med sina attacker mot allierade handelsfartyg och sänkte fler fartyg än någonsin tidigare.
Hur många människor arbetade på Festung Norwegen?
På sin höjdpunkt hösten 1944 hade OT nästan 90.000 arbetare i Norge. Arbetsstyrkan bestod av frivilliga, värnpliktiga arbetare och krigsfångar, förutom OT:s egna anställda. De frivilliga och värnpliktiga kom från Tyskland och ett tjugotal andra länder, där norrmännen utgjorde den största gruppen med nästan 20.000 personer. Majoriteten, över 50.000, av tvångsarbetarna var krigsfångar från Sovjetunionen, Polen och Jugoslavien, samt några tyska fångar och norska civila fångar. Dessa fångar behandlades i allmänhet illa och det förekom många fall av krigsförbrytelser. Till detta kom ett stort antal norska arbetare som arbetade för norska företag kontrakterade av OT. Torgeir E. Sæveraas skriver i sin artikel "OT, Wehrmacht og byggingen av Festung Norwegen" (OT, Wehrmacht och byggandet av Festung Norge) i Historisk tidsskrift att troligen omkring 200-250.000 norska arbetare var anställda för att tillgodose OT:s behov av arbetskraft. Antalet arbetare inom byggnadsindustrin ökade från 69.000 år 1939 till 120.000 år 1940 och 147.000 år 1941, och 100.000 var fortfarande anställda år 1944.
"Kasernbaroner" och "randiga" norrmän
Som vi kan se initierade tyskarna många stora byggprojekt. Med mellan 350.000 och 450.000 tyska soldater och mer än 100.000 krigsfångar som anlände under kriget var behovet av bostäder enormt. Bara i Oslo byggdes omkring 1.400 "tyskarnas baracker". Det var trähus av enkel konstruktion som fanns i många delar av landet. De byggdes av hopfällbara moduler som kunde sättas upp av personer som inte var snickare eller yrkesarbetare.
I Norge finns det mycket skog som lämpar sig väl för den här typen av produktion och redan i augusti 1940 hade ett antal norska entreprenörer anmält sig för att producera åt tyskarna. Trävaruindustrin sysselsatte 60 procent fler människor mellan 1939 och 1942. Många av dessa så kallade "kasernbaroner" tjänade mycket pengar på detta. Bönderna var ofta involverade genom att leverera timmer och plankor. Fångar och norska entreprenörer satte upp barackerna på regelbunden basis. Troligen byggdes många tusen sådana baracker. De användes i fångläger, garnisoner och som lager och verkstäder. Det finns fortfarande många sådana baracker runt om i landet. Många skickades till Finnmark för att tillgodose det stora behovet av hus efter bränderna 1944. Många såldes som stugor och hus, ombyggda och isolerade.
I i efterkrigstidens förräderiuppgörelse utreddes cirka 16.000 norrmän för ekonomiskt förräderi, och cirka 20 procent av dessa straffades. Detta var ett litet antal jämfört med dem som straffades för ideologiskt landsförräderi som medlemskap i Nasjonal Samling och liknande, och kasernbaronerna behandlades relativt milt av domstolarna. Sammanlagt 3.355 personer straffades som krigsprofitörer, varav 777 fick fängelsestraff eller tvångsarbete, medan cirka två tredjedelar klarade sig undan med böter och konfiskering av förmodade vinster. Naturligtvis var vissa mer ivriga än andra. Många av dem som arbetade på anläggningarna blev tvångsavskedade och var tvungna att anmäla sig frivilligt, men många gjorde det också frivilligt. Det var naturligtvis ett svårt beslut att välja om man skulle arbeta för ockupationsmakten eller inte. Problemet var uppenbart. Om man inte arbetade kunde man inte få mat på bordet. Om man arbetade kunde man betraktas som "strippad", dvs. någon som var i tyskarnas tjänst.
Vnder krigsslutet var nästan alla byggprojekt slutförda, med undantag för järnvägen, som ännu inte nått polcirkeln, och det stora kustfortet Batterie Nötteröy, eller Batterie Nero (Batteri 6/MAA 501), på Nøtterøy. Här arbetade 1.000 sovjetiska fångar och cirka 1.100 norska frivilliga sida vid sida fram till den 8 maj 1945.
På många sätt kan vi säga att den tyska kustbefästningen var framgångsrik eftersom den hade en tydligt avskräckande effekt på de allierade och det aldrig blev någon storskalig invasion av Norge.
Privat näringsliv och industri i allmänhet
I inom näringslivet var motståndet mot ockupanterna överlag begränsat. Forskare förklarar detta med att det saknades organisation, enighet och bindande regler för hur man skulle förhålla sig till ockupationsmakten. Minst ett par hundra tusen norrmän arbetade på tyska anläggningar under kriget, vilket motsvarar cirka en fjärdedel av den manliga befolkningen i åldern 20-69 år. Vissa företag hade en betydande omsättning på grund av arbete för ockupationsmakten. Ett exempel är byggföretaget Høyer-Ellefsen från Stavanger som hade en omsättning på 113 miljoner norska kronor från tyska kontrakt. Som jämförelse kan nämnas att statens utgifter för hälsovård och sociala ändamål uppgick till 95 miljoner norska kronor under samma period. Enligt en revisionsrapport från den 6 april 1949 uppgick vinsten till cirka 5,3 miljoner norska kronor.
De personer som hade deltagit i ekonomiskt samarbete med ockupationsmakten fick en relativt mild behandling i landsförräderiuppgörelsen. Totalt fick hälften av de tilltalade någon form av straff, medan endast var femte tilltalad som anklagats för ekonomiskt landsförräderi straffades. Den främsta anledningen till detta var att det var svårare att bestämma straffet i dessa fall. Att arbeta för ockupationsmakten var inte straffbart i sig, såvida inte arbetet inte ansågs ha skett i onödigt stor omfattning och med hänsyn till egna intressen i stället för att "hålla hjulen i gång". Andra straffkriterier, t.ex. medlemskap i NS, var lättare att fastställa.

Albert Speer och Hitler.

Ovan: South America sänktes i Atlanten av U-302.

Kanonavfyrning vid Vesteröen fort nära Sandefjord. Kanonerna stod i öppna positioner eftersom detta var ett armébatteri.

"Sedan anföll soldaterna Reine och Moskenes på Lofoten samt Måløy i Sogn och Fjordane och hamnade i regelrätt strid med tyska styrkor."

Bunkerbygge i sydvästra Norge.

Fartyg lastar av förnödenheter på stranden.

En norsk arbetare på en tysk fabrik.

Norska arbetare i full gång på Batterie Vara nära Kristiansand.

"Om ett par killar gick ihop och bildade ett byggföretag fick de ofta jobb av ockupationsmakten."

Uniformen för den halvmilitära organisationen Todt.

Kaserngarnisoner byggdes över hela landet.

Tyskt läger i Stavern.

Norska arbetare bygger en väg vid Vesteröen Fort nära Sandefjord.

Den bästa kanonen vid Battery Nero på Nøtterøy när kriget tog slut. Hela anläggningen var bara till 50 procent färdigbyggd.

Vapen, kulor och krut

Kongsberg våpenfabrikk och Raufoss ammunisjonsfabrikker tillverkade kulor och vapen till den tyska krigsmakten.

1940, när tyskarna anföll Norge, övertogs Kjeller Flyfabrikk och marinens varv i Horten av tyskarna när försvarsdepartementet lades ned. Kongsberg Våpenfabrikk och Raufoss Ammunisjonsfabrikker, som också låg under försvarsdepartementet, överfördes till handels- och industridepartementet.

Kongsberg våpenfabrikk före kriget.

Iapril 1940 bestod Kongsberg Våpenfabrikks ledning av norska officerare. Företaget tillverkade främst vapen till det norska försvaret. Ockupationen ledde till en drastisk förändring för vapenfabriken. Huvudkunden försvann och fienden krävde att få ta över som mottagare. Det innebar att den statligt ägda norska vapenfabriken var tvungen att börja förse ockupationsmakten med vapen.
Det är direktörens nej!
Oör överstelöjtnant Haakon Finne, som var direktör för vapenfabriken, var det uteslutet att producera vapen till ockupationsmakten, eftersom han och de andra officerarna hade svurit trohet till kung och fosterland.
Finnes plan var att ställa om fabriken till civil produktion, så att den kunde producera andra varor än vapen. Fabriken hade redan tidigare tillverkat verktyg och fiskeutrustning för den civila marknaden. Omställningen skulle dock leda till nedskärningar, vilket skulle skapa missnöje bland de anställda som ville behålla sina jobb i den kristid som landet befann sig i.
Under tyskt tryck
Jens Bache-Wiig, ingenjör, industrichef och medlem av förvaltningsrådet, beslutade att KV skulle börja tillverka vapen för fienden. Förvaltningsrådet var det tillfälliga organ som skötte landets civila förvaltning och Bache-Wiig var under stark press från tyskarna som krävde att KV skulle arbeta för dem.
Som en tillfällig lösning drog sig KV:s ledning tillbaka när fabriken fick order om att återuppta vapenproduktionen sommaren 1940. Företaget fick då en civil, nazistisk ledning, bestående av män som avancerat internt i företagets hierarki.
Den tyska ockupationsmakten, som hade beslagtagit norska vapenlager, var särskilt intresserad av att KV skulle tillverka Bofors 40 mm luftvärnskanoner för både marinen och landstridskrafterna. KV producerade redan dessa som en del av upprustningsprogrammet efter världskrigets utbrott 1939. Det är inte känt exakt hur många luftvärnskanoner som såldes till tyskarna under ockupationen, men antalet uppskattas till ca 200.
I kV tillverkade också ett antal handeldvapen under kriget, bland annat cirka 8.200 Colt-pistoler och 3.350 Krag-Jørgensen-gevär som såldes till tyskarna. De gevär som tillverkades för norska SS-soldater kallades av motståndsmän för "Stomperud-Krag", eftersom SS-soldaterna jämfördes med den klumpiga och naiva seriefiguren Stomperud. Hirden, Nasjonal Samlings paramilitära organisation, var också utrustad med Krag-Jørgensen-gevär. KV fungerade också som en servicestation för tyska kanoner som behövde översyn och reparation, vilket bidrog till att upprätthålla ockupationsmaktens militära styrka. KV hade också en betydande civil produktion som bestod av verktyg, bil- och cykeldelar och inte minst järnvägsutrustning.
Raufoss Ammunitionsfabriker
Raufoss Ammunisjonsfabrikker ockuperades av tyska trupper den 18 april 1940. Fram till dess hade fabriken tillverkat ammunition till det norska försvaret. Den 16 april hade general Otto Ruge beordrat att fabrikens maskiner skulle förstöras. Den 18 april kom en motorder som innebar att maskinerna inte skulle förstöras, men att delar skulle tas bort. Ruge räknade förmodligen med att det brittiska stöd som nu var på väg in i landet skulle göra det möjligt för honom att slå tillbaka tyskarna och återuppta produktionen. Ammunitionsfabriken ligger mycket nära befolkningscentrumet i Raufoss, varför de norska myndigheterna var rädda för tyska bombningar.
Färdigheten och befolkningen evakuerades den 18 april och tyskarna tog över området och fabriken den 20 april.
I Oslo fanns nu Administrationsrådet, som förvaltade fabriken. Man ville få igång produktionen så snart som möjligt för att undvika arbetslöshet och umbäranden i området. Fabriken var ett hörnstensföretag på Raufoss.
Beretagsledningen ville från början få igång en civil produktion, men det var tyskarna inte intresserade av. Bomber och granater skulle tillverkas.
I många år efter kriget har man trott att produktionen minskade kraftigt, ända ner till 25 procent av förkrigsproduktionen, genom att arbetarna arbetade långsamt och andra typer av sabotage. Professor Arne Løvlie vid Oslo universitet presenterar dock bevis för att så inte var fallet i sin bok Norska vapen i tyska händer från 2004.
Løvlie menar att allt fortsatte som förut och produktionen av patroner, granater, flygplansbomber och kanoner fortsatte i samma höga takt. Arbetarna ska ha varit i arbete på dagarna och varit motståndsmän på kvällarna. Det verkar inte som om det fanns något motstånd mot att tillverka ammunition åt tyskarna. Det är möjligt att kapitulationen tolkades som att det inte längre var krig och att man för att få ett jobb var tvungen att arbeta för ockupationsmakten.
Med andra ord var motståndet blygsamt och totalt arbetade 1.150 personer på fabriken i Raufoss, som fortfarande tillverkar ammunition till det norska försvaret och Nato.

Kongsberg Våpenfabriks interiör efter kriget.

Raufoss Ammunisjonsfabrikker tas över av norska hemfrontsstyrkor i maj 1945.

Krag-Jørgensen-geväret var ett mycket gediget gevär som användes på många ställen före och under kriget.

Interiör från Raufoss Ammunisjonsfabrikker före kriget.

Norsk Hydro

och samarbete med ockupationsmakten

Norges största industriäventyr i tyska händer.

Da är kriget kom var Hydro ett av de företag som tyskarna självklart ville lägga vantarna på. Hydro började producera tungt vatten 1932, men det fanns ingen tydlig marknad för produkten. Det användes ofta i forskning, men det var en obetydlig marknad. Det skulle så småningom visa sig att tungt vatten var mycket viktigt för tillverkningen av atombomber, något som både de allierade och tyskarna arbetade med.
Den andra viktiga krigsprodukten som Hydro producerade var aluminium.
Det tyska lättmetallprojektet i Norge
Ber än fyra dagar efter att ockupationen var ett faktum samlades Industriforbundets ledning på Hydros generaldirektör Axel Auberts kontor. Närvarande var även Auberts nära medarbetare Bjarne Eriksen, Øistein Ravner och Christopher Kahrs Kielland. Ledningen för både Hydro och Norsk Industri ville ha ett snabbt fredsavtal med Tyskland och planerade att vända sig till kung Haakon för att få ett slut på krigshandlingarna.
I bjarne Eriksen, som senare blev Hydros generaldirektör, representerade Norsk Industri i de förhandlingar som följde och krävde att kungen och regeringen skulle avsättas. Även om Eriksen personligen var skeptisk ansåg han att det var realpolitiskt nödvändigt att skydda exportindustrins intressen.
Hydro ledare i regeringen
Hösten 1940 överlämnade den tyske rikskommissarien Josef Terboven det civila styret i Norge till 13 ministrar under sin ledning. Øistein Ravner, Hydros försäljningsdirektör, utsågs till minister med ansvar för Försörjningsdepartementet. Kort därefter skickade Bjarne Eriksen, företagets juridiska direktör, en check på 25.000 norska kronor från Hydro till nazistpartiet Nasjonal Samling.
Hydros ledning var inte ensam om att ignorera de farliga signalerna och med stor entusiasm och iver fortsätta att arbeta för ockupanterna. Många var ivriga att bygga något nytt och stort och ignorerade de uppenbara varningarna. Produktionen fortsatte i full gång med norska arbetare.
Efter kriget hävdade Hydros ledning att man hade varit tvungen att ta hänsyn till speciella ägarförhållanden. Det tyska företaget IG Farben hade ägt 25 procent av Hydro sedan företaget 1927 övergått till Haber-Bosch-tekniken, medan mer än hälften av aktierna fortfarande var franskägda. Hydro var därför under fientlig kontroll enligt ockupationsmakten, som med folkrätten på sin sida kunde utse sina egna chefer. Situationen var svår. Koncernchefen Axel Aubert ansåg att det bästa för både landet och bolagets anställda var att ledningen förblev i norska händer. Många delade denna uppfattning.
När många företagsledare agerade som de gjorde var det inte bara av rädsla. De var också frestade av industriella möjligheter: Tredje riket hade stora planer för Norge.
I under mer än två decennier hade Hydros förändrade ledning försökt diversifiera bolagets verksamhet, men ännu inte lyckats. Tredje riket byggde upp ett flygvapen som krävde allt mer aluminium. Produktionen i Tyskland var otillräcklig. Norge hade både en betydande aluminiumindustri och vattenkraftsresurser för att utveckla mycket mer. Dessa möjligheter utlöste en kapplöpning om riksmarskalk Hermann Görings gunst, både i Tyskland och i Norge.
I Tyskland var det statsägda Vereinigte Aluminiumwerke (VAW) den dominerande aluminiumproducenten med en marknadsandel på nästan 80%. Den enda konkurrenten var Hydros storägare och partner IG Farben, som producerade både aluminium och magnesium. Göring var dock missnöjd med sina tyska leverantörer och ville starta en egen aluminiumproduktion i flygvapnets regi. Denna skulle äga rum i Norge.
Heinrich Koppenberg, chef för flygplanstillverkaren Junkers, skickades till Oslo för att inleda processen. Där möttes han av stor välvilja. Innan ockupationen var tio dagar gammal hade han fått till stånd ett avtal som gav Tyskland ensamrätt att köpa all norskproducerad aluminium.
Det var inte svårt att hitta samarbetspartners för att bygga upp en ny aluminiumindustri. Både Hydros ledning och aluminiumföretaget Nacos VD Sigurd Kloumann, som tidigare hade expanderat både Hydros verksamhet i Notodden och Rjukan samt aluminiumverksamheten i Høyanger, försökte imponera på Heinrich Koppenberg. Axel Aubert såg en möjlighet att äntligen lyckas där hans föregångare, Sam Eyde och Harald Bjerke, hade misslyckats. Han ville etablera en ny aluminiumproduktion baserad på kraften från Tyin, som Hydro ägt sedan 1911. Kloumann gillade inte detta. Blotta tanken på att hans och Nacos centrala ställning i den norska aluminiumindustrin skulle hotas av Hydro med tysk hjälp räckte för att ge honom kalla kårar längs ryggraden.
Enorma planer för aluminiumproduktion
Den 14. oktober 1940 godkände Hermann Göring en ambitiös plan för att öka den norska aluminiumproduktionen från 38.000 till 120.000 ton inom ett år, och senare till så mycket som 244.000 ton. Hydros bidrag skulle vara en oxidfabrik med en kapacitet på 25.000 ton per år. Totalt rörde det sig om investeringar på formidabla 1,5 miljarder norska kronor.
För industrialisterna i Hydros ledningsgrupp innebar samarbetet med ockupationsmakten oanade möjligheter. Nya affärer skulle skapas i en omfattning som aldrig tidigare hade gjorts. Omkring 300 miljoner norska kronor skulle investeras. Nordisk Lettmetall skulle inte bara bygga en oxidfabrik utan även en aluminiumfabrik med en produktionskapacitet på 12.000 ton och en anläggning för tillverkning av artificiell kryolit, en viktig tillsats vid aluminiumtillverkning. I planen ingick också en magnesiumfabrik med en kapacitet på 10.000 ton. Hydros ledning triumferade och det talades om att "ett nytt kapitel i Hydros historia" var på väg att inledas. Efter 40 år skulle lättmetallsatsningen äntligen ta form!
De insåg att detta inte var problemfritt, men de räknade med att kriget skulle bli kortvarigt och att de tyska investeringarna i Norge snart skulle vara helt i norska händer. Vilket slags Norge de såg framför sig efter ett kort krig är inte klart.
Oslo-konsortiet och investeringen i Norsk Hydro
Oslo-konsortiet var en norsk investerargrupp som köpte in sig i Norsk Hydro 1941. Aktieköpet skedde i samband med att Norsk Hydro genomförde en aktieemission för att finansiera sitt deltagande i Nordisk Lettmetall A/S, ett lättmetallföretag som bildades den 2 maj 1941 i samarbete mellan Norsk Hydro, det tyska företaget IG Farbenindustrie och den tyska staten. Bolaget bildades för att producera lättmetall till den tyska rustningsindustrin.
Bnamnet Oslo Consortium härrör från ett tidigare samarbete. En grupp investerare från Oslo deltog i omorganisationen av Norwegian Aluminium Company (Naco) 1923, tillsammans med en grupp från Bergen. De flesta av deltagarna hade nära familje-, vänskaps- och/eller affärsförbindelser, och många av dem gick samman igen 1941 för att investera i Norsk Hydro.
Oslo-konsortiet
I 1941 bestod Oslo-konsortiet av ett antal viktiga norska företag och personer, däribland Orkla Grube A/S, Fred Olsen & Co, Fearnley & Eger, Norsk Sprængstofindustri, Storebrand, A.F. Klaveness & Co, Klaveness Dampskib A/S, Johan H. Andresen, godsägaren Fritz Michael Treschow, advokaten Bjarne Eriksen, Jens P. Heyerdahl och Christopher K. Kielland. Kielland. Stockholms Enskilda Bank ingick också i konsortiet, men som vi snart kommer att få höra hölls detta hemligt när Orkla i tysthet köpte aktier för den svenska bankens räkning. Hemlighetsmakeriet var nödvändigt på grund av särskilda villkor från Norsk Hydros styrelse.
Norsk Hydros aktieemission 1941
Fför att finansiera sin andel av Nordisk Lettmetall A/S var Norsk Hydro tvunget att öka sitt aktiekapital. Enligt bolagets bolagsordning hade styrelsen rätt att disponera 43,05 procent av de nya aktierna. Vid det här laget, vintern 1940-1941, dominerades bolagets styrelse av tyska och norska intressen, medan de franska styrelseledamöterna hade marginaliserats. Styrelsen beslutade därför att de 43,05 procenten skulle tillfalla en tysk-norsk grupp.
Thomas Fearnley, som var styrelseledamot i Norsk Hydro och vice styrelseordförande i Orkla, fick ansvaret för att samla den norska investerargruppen, det s.k. Oslokonsortiet. För att upprätthålla bilden av en norsk norsk investerargrupp hölls Stockholms Enskilda Banks deltagande hemligt och organiserades genom Orkla. Marcus Wallenberg från Stockholms Enskilda Bank, som också var styrelseordförande i både Orkla och Norsk Hydro, spelade en nyckelroll i detta arrangemang.
Ett övertagande av Norsk Hydro hösten 1941 ledde till att majoriteten av aktierna i bolaget hamnade i tyska händer. Den norsk-tyska gruppen fick teckna aktier till paripris utan att utnyttja teckningsrätter, vilket ledde till en betydande värdeöverföring från de befintliga aktieägarna till medlemmarna i denna grupp. Denna värdeöverföring skedde främst på bekostnad av de franska aktieägarna, som också förlorade sitt majoritetsägande i bolaget.
Genom samarbetet fick Hydro också tillgång till IG Farbens magnesiumteknik. Det tyska bolaget fick det övergripande ansvaret för utvecklingen på Herøya nära Porsgrunn, men gav Hydro ansvaret för oxidfabriken, labradoritbrottet i Västnorge, Mår-kraftverket i Övre Telemark och kraftöverföringen därifrån till Herøya.
Letallprogrammet var det största industriprojekt som någonsin genomförts i Norge. Aktivitetsnivån ökade snabbt, liksom ambitionerna - och sysselsättningen. Efter erövringen av Balkan och Grekland ökade Tysklands tillgång till råvaran bauxit, och i juni 1941 fördubblades ambitionerna för aluminiumproduktionen på Herøya. Två smälthallar med en total kapacitet på 24.000 ton aluminium skulle byggas.
Arbetsstyrka
Det fanns inget realistiskt samband mellan de storslagna planerna och tillgången på arbetskraft. Hydros VD uttryckte därför farhågor om att "det pågående byggnadsarbetet kan komma att försenas avsevärt".
Herøya och Mår fick snart högsta prioritet på arbetsförmedlingens listor, och det beslutades att Nordag skulle få "en större kontingent arbetare" från Wehrmacht. I takt med att kriget dränerade de tyska civila företagen på vanlig arbetskraft tvångsdeporterades tusentals arbetare från de ockuperade länderna. Krigsfångar användes också i allt större utsträckning för att hålla hjulen igång. Omkring 69.000 personer arbetade för Wehrmacht med att bygga befästningar längs den norska kusten, och en del av dem kunde tilldelas andra prioriterade uppgifter. Sammanlagt skickades 140.000 tvångsarbetare och krigsfångar från tyskockuperade områden till Norge.
I april 1942 fick Nordisk Lettmetalls anläggning på Herøya status som "tysk militäranläggning". Arbetare från ett antal ockuperade länder strömmade till området. En grupp jugoslaver inkvarterades i det nedlagda militärlägret "Lager Franken" vid Hovenga i Porsgrunn. Det fanns också arbetare från Polen, Nederländerna, Italien och Danmark. Så småningom hamnade också några norrmän som hade tvångsutskrivits där. Som mest skulle IG Farben och Hydro sysselsätta mer än 7.000 byggnadsarbetare, varav 4.300 på Herøya.
Tet fanns ingen daglig kontakt mellan tvångsarbetarna och krigsfångarna på Nordisk Lettmetalls anläggning och Hydros vanliga arbetskraft. Utlänningarna var knappt synliga. "Alla" visste att de fanns där och att de inte var vanlig arbetskraft, men det pratades inte så mycket om dem.
De allierades bombmål
Hydros aluminiumäventyr fick ett abrupt slut när Herøya bombades av de allierade innan produktionen kunde komma igång. Klockan var nästan halv ett lördagen den 24 juli 1943 när de första bomberna föll. På bara några minuter fällde 167 B-17 sammanlagt 1.650 bomber. 600 av dem träffade sitt mål - anläggningarna på Herøya. 55 personer miste livet, 33 av dem på Nordisk Lettmetalls anläggning.
Senare samma år, 16. november, slog 174 amerikanska bombplan till mot Hydro igen och tömde sin förödande last ner mot Vemork-anläggningen på Rjukan. 20 personer miste livet. Ammoniakfabriken i Såheim förstörs, liksom rörledningen och vätgasfabriken i Vemork.
De fyra månaderna mellan de två bombningarna sommaren och hösten 1943 var en tid av eftertanke för Hydros VD. Efter att ha spelat en central roll i Norsk Industris försök att knyta kontakter med ockupationsmakten under krigets första fas, tvivlade Bjarne Eriksen nu allvarligt på sin relation till tyskarna. Han var inte ensam om detta och engagerade sig i Industriforbundets motståndsarbete.
Tetta förtroende sätts på prov
Nu sattes Bjarne Eriksens integritet på prov igen. När gödningsverksamheten på Herøya låg nere fanns det ingen anledning att producera råvaran ammoniak för fullt på Rjukan. Utan behovet av ammoniak skulle det inte bli någon vätgasproduktion och därmed inte heller någon biprodukt i form av tungt vatten. Tyskarna krävde full produktion, men Eriksen vägrade. Då agerade tyskarna beslutsamt. Natten till den 16 augusti 1943 hämtades Bjarne Eriksen i sitt hem av tyska soldater och fördes kort därefter till Tyskland som krigsfånge.
I juni 1945 återvände han iklädd engelsk uniform. Med en stor norsk flagga i bakgrunden välkomnades han tillbaka till Hydros huvudkontor. Det var dags att återuppbygga - även förlorad heder.
Det företag som 1940 hade skickat en check på 25.000 norska kronor till Nasjonal Samling hade redan i mars 1945 ställt 4 miljoner norska kronor till hemmafrontens förfogande. Företaget var nu i färd med att bli ett norskt Hydro. Före krigsutbrottet hade franska intressen kontrollerat 53,5 procent av Hydro. Genom kapitalutvidgning, aktieköp och konfiskering av franska aktier hade tyskarna under kriget säkrat 52,4%. Efter kriget beslagtogs alla tyska aktier av Direktoratet för fientlig egendom.
Hydro gick ändå helskinnat ur uppgörelsen efter fem dramatiska krigsår, sannolikt beroende på att freden 1945 gav Hydro en ny och dominerande ägare. Efter kriget utreddes både Norsk Hydro och bolagets styrelse för ekonomiskt landsförräderi på grund av sina aktiviteter under den tyska ockupationen, bland annat genom sitt deltagande i Nordisk Lettmetall A/S. Fallen lades dock ned 1950 utan vidare åtal. Inte heller medlemmarna i Oslo-konsortiet åtalades. Det är naturligtvis svårt för en företagsledning att avgöra om man ska arbeta för att "hålla hjulen igång" eller om man ska bojkotta. Oavsett vilket skulle det ha varit fel. Många människor skulle bli arbetslösa med alla de kostnader det skulle innebära. Det är svårt att dra gränsen för var samarbetet går.
På samma sätt som Aftenpostens redaktörer var positivt inställda till nazism och fascism före kriget och positiva till ockupationsmakten under den första tiden, hände något av samma sak med Bjarne Eriksen. Axel Aubert dog 1943 och kunde därför inte sättas under utredning.
Den norska regeringen var angelägen om att den norska industrin skulle försöka hålla hjulen igång under kriget och såg därför förmodligen med viss sympati på Hydroledningens agerande. Dessutom blev företaget nu ett verktyg i återuppbyggnadsprocessen. Marknaderna efterfrågade Hydros produkter och bolaget skapade nya arbetstillfällen och ökade valutaintäkterna för det norska samhället.
När amär amerikanska styrkor bombade Nordisk Lettmetall A/S nästan färdigställda anläggningar på Herøya 1943, försvårades de tyska försöken att öka produktionen av lättmetall i Norge. Detta ledde till en betydande minskning av den norska lättmetallproduktionen under krigsåren. När kriget tog slut i februari 1947 döptes företaget om till Herøya Fabrikker och blev samägt av norska staten och Norsk Hydro.
I år 1940 producerades 27.796 ton aluminium i Norge, varav 18.185 ton skickades till Tyskland. Mängden minskade året därpå till ca 15.000 ton och låg kvar på denna nivå fram till 1944. Totalt skickades 82.000 ton till Hitlers fabriker under kriget.
Den tyska lättmetallproduktion som skulle säkerställa byggandet av en ännu större flygflotta åt Göring blev ett misslyckande. Det producerades aldrig tillräckligt med aluminium för att detta skulle kunna ske. De storskaliga utbyggnaderna av kraftverk och produktionshallar för lättmetall i Glomfjord, Glærum i Surnadal, Aura, Øvre Årdal, Osa, Eitrheim Saudasjøen och Lassedal färdigställdes inte för produktion. Dålig organisation, brist på pengar och amerikanska bomber hindrade Norge från att bli vad tyskarna hade tänkt sig.

"Innan ockupationen var tio dagar gammal hade han säkrat ett avtal som gav Tyskland exklusiv rätt att köpa all norskproducerad aluminium."

Bjarne Eriksen.

Vemork kraftverk, som levererade el till Hydros anläggning i Rjukan.

En tysk Heinkel 111 bestod huvudsakligen av aluminium, men det fanns inte mycket norsk aluminium i tyska bombplan.

"Lättmetallprogrammet var det största industriprojektet någonsin i Norge. Aktivitetsnivån ökade snabbt, liksom ambitionerna - och sysselsättningen."

Nordags prouktionsfabrik.

Axel Aubert.

"Klockan var nästan halv ett lördagen den 24 juli 1943 när de första bomberna föll. Inom loppet av några minuter fällde 167 B-17 sammanlagt 1.650 bomber. 600 av dem träffade sitt mål - anläggningarna på Herøya. 55 personer miste livet, 33 av dem på Nordisk Lettmetalls anläggning."

En Lancaster från 97:e skvadronen.

Resterna av Herøya. Bombningarna satte stopp för all vidare produktion för tyskarna.

Herøya bombas.

Hitlers polarjärnväg

mer än 1.300 kilometer arktisk järnväg.

av Jon Kielland-Lund

D et var inget blygsamt med Hitlers visioner för Norden. Förutom att skandinaverna var ett gynnat folk var stora byggprojekt i antågande, särskilt efter att den slutliga segern var ett faktum. Hitler drog upp några riktlinjer för de tre viktigaste jätteprojekten. Det var en fyrfilig motorväg från Tyskland, över de danska öarna, in i Sverige och hela vägen till Trondheim. Sedan skulle det byggas en germansk mönsterstad - Neu Drontheim - i utkanten av Trondheim och inte minst en sammanhängande järnväg från Mosjøen till Kirkenes. Dessutom skulle riksväg 50 byggas i anslutning till järnvägen - den senare E6:an. De två förstnämnda projekten skrinlades snabbt efter att Operation Barbarossa hade stoppats 1941, medan järnvägen däremot fick förnyad aktualitet på grund av sin militärstrategiska betydelse. Östeuropeiska slavarbetare tog första spadtaget till Polarjärnvägen så sent som den 7 maj 1945.
Hitlers imperium
Hitlers ledningsstrategi kan liknas vid en hårt arbetande, oförvitlig och allsmäktig styrelseordförande i ett otympligt jätteföretag. Å ena sidan nöjde han sig med att dra upp några allmänna riktlinjer och låta sina direktörer agera i "Führerns anda". Å andra sidan kunde han detaljstyra frågor som intresserade honom. Under de dagliga lägeskonferenserna i Rastenburg i Ostpreussen (Ulvehiet) kunde Hitler vid behov utfärda order på bataljonsnivå. Hitler var också känd för att läsa produktionsstatistik, som han memorerade och sedan skröt om.  Typiskt för hans ledarstil var den otydliga ansvarsfördelningen. Detta ledde till en intensiv konkurrens mellan olika makthavare som försökte utvidga sina ansvarsområden. Detta gällde inte minst järnvägsutbyggnaden i norr.
De fyra huvudaktörerna var NSB, Wehrmacht och dess byggnadsdivision Kodeis, Organisation Todt (OT) med dess Wiking-avdelning samt Reichskommissariats tekniska avdelning.
I NSB ansåg att järnvägsutbyggnad trots allt var till nytta för samhället och att utbyggnaden av Sørlandsbanen och Nordlandsbanen redan hade godkänts av Stortinget före kriget. De valde därför att samarbeta med ockupationsmakten och helst själva ta ansvar för utbyggnaden. Önskemålet om att järnvägen skulle fortsätta långt norrut var inte nytt. Redan 1915 undersöktes projektet, men lades snabbt på hyllan eftersom utbyggnaden kostade i storleksordningen flera statsbudgetar. År 1922 fattade dock norska Stortinget ett principbeslut om att bygga en järnväg till Fauske och Bodö. Arbetet påbörjades inte förrän 1937 och 1940 hade järnvägen nått Mosjøen.
Pbanor och invigningar
Söndagen den 7 juli 1940 invigdes sträckan Grong-Mosjøen under stora festligheter. NSB:s generaldirektör Waldemar Hoff och Wehrmachts befälhavare i Norge Nikolaus von Falkenhorst var närvarande. För generalen måste det ha varit en lättnad att bli av med sin gamle plågoande, Reichskommissar von Terboven, som inte hade bjudits in. Den 186 kilometer långa sträckan var nästan färdig i april, men tyskarna gjorde ändå ett propagandastunt av den. Svulstiga tal hölls och Filmavisen fick sin rätt. Det fanns något symboliskt i detta, eftersom det visade NSB:s vilja att samarbeta med ockupationsmakten.
Von Falkenhorst handlade dock i Hitlers anda - och i augusti samma år övervägdes en utbyggnad till Kirkenes. Finansieringen skulle komma från ockupationskontot i Norges Bank, som tyskarna använde för att finansiera ockupationen. Till en början ville generalen frigöra 500 miljoner norska kronor, ungefär en tredjedel av den totala uppskattningen. Terboven gillade inte detta och fruktade en galopperande inflation med så mycket pengar i omlopp. Med Hitlers godkännande lyckades han sätta stopp för detta.
Då Kirkenes föll bort övervägde man Narvik som ändstation med anslutning till det svenska järnvägsnätet. Även detta avfärdades av ekonomiska skäl. NSB hoppades i det längsta att de ursprungliga planerna skulle kunna behållas, men även det var osäkert.
Det s.k. ockupationskontot var tyskarnas speciella halmstrå in i Norges Bank. Man försökte begränsa de årliga uttagen för att upprätthålla stabiliteten i landet, men vid krigsslutet hade 11,3 miljarder norska kronor tagits ut från kontot. Detta innebar att det fanns mycket pengar i folks fickor när freden kom, vilket oroade regeringen Gerhardsen mycket. På hösten samma år genomfördes en penningomläggning som begränsade varje persons rätt att lösa in nya sedlar till maximalt 8.000 norska kronor. Detta drabbade många hårt, särskilt de som hade gett sig in på den svarta marknaden.
Wehrmacht och NSB - ett förnuftsäktenskap?
Aredan dagen efter invasionen såg von Falkenhorst till att ta kontroll över järnvägen eftersom behovet av transporter var så stort. Ett separat järnvägskommando (Kodeis) inrättades för utvecklingsprojekt, både de som skulle planeras och de som redan var på gång. Kodeis, som leddes av major Beuringhof, var ett ganska litet kommando som var helt beroende av NSB:s byggavdelning. Frågan var i vilken utsträckning Kodeis skulle åsidosätta NSB. I likhet med norska Statens vegvesen valde NSB:s ledning att gå mycket långt för att behålla så mycket kontroll som möjligt över den egna organisationen. Det uppfattades också som legitimt att fortsätta med den utveckling som redan var igång. I december 1940 beslutade von Falkenhorst att använda sina begränsade resurser för att färdigställa Södra Järnvägen. Endast 2 miljoner norska kronor under två år avsattes i statsbudgeten för utvecklingen i norr.
Ett efterspel till Barbarossa
Med ett slag reviderades alla planer när Hitler anföll Sovjetunionen i juni 1941. Fronten sträckte sig från Svarta havet till Norra ishavet. I norr hårdnade fronten vid floden Litza - några kilometer väster om Murmansk - i september samma år. Försörjningssituationen blev kritisk i och med vinterns inträde. Försörjningslinjen sträckte sig från Kirkenes söderut och var utsatt för attacker från ryska och brittiska ubåtar samt ryskt flyg från Murmansk och allierat flyg från hangarfartyg. Dessutom var den tyska vapenindustrin beroende av nickel från Petsamo för härdning av pansarstål och, i mindre utsträckning, järnmalm från Sør-Varanger. Järnvägen skulle ha varit idealisk för malmtransporter, men det enda som fanns att tillgå var en förbättrad ishavsväg som gick söderut från Petsamo mot Rovaniemi. En järnväg från Petsamo till Rovaniemi skulle ha löst problemet, vilket Hitler föreskrev i ett direktiv den 22 september 1941. Tanken var att i stor utsträckning använda sig av sovjetiska krigsfångar för det grova arbetet. Uppdraget att utvärdera projektet gavs till Fritz Todt, stats- och arbetsminister, som personligen genomförde en flygspaning längs den planerade sträckan. Rapporten var nedslående läsning för Hitler. Todt kunde inte rekommendera projektet, eftersom det skulle överbelasta ishavsrutten under byggtiden. I rapporten ingick också en bedömning av en järnväg från Mosjøen till Narvik och hela vägen till Kirkenes och vidare till Petsamo. Det betonades att detta var ett långsiktigt projekt som inte borde inledas förrän den slutliga segern var ett faktum. Istället rekommenderade Todt att man skulle investera i vägar. Hitler accepterade motvilligt Todts slutsats. Men så kom rikskommissarie Terboven in i bilden och kunde berätta för Führern att han skulle kunna förverkliga Polarjärnvägen till Kirkenes. Han reste till Berlin i november och fick audiens hos Hitler. Terboven insåg förmodligen att Hitler vacklade, som så ofta tidigare, och att den som fick sista ordet oftast vann. Följden blev att sträckan Mosjøen-Kirkenes åter hamnade på dagordningen. Detta utlöste en dragkamp mellan de fyra aktörerna - NSB, von Falkenhorst, Terboven och OT - om vem som skulle ansvara för utvecklingen.
Pproblemet var att järnvägen (och riksvägen) skulle vara klar ända till Kirkenes på högst två år. Det var bara Terboven och Hitler som trodde på detta. Först med ett långsiktigt perspektiv blev planen meningsfull, nämligen efter den "slutliga segern". Då skulle järnvägen kunna kopplas ihop med järnvägen till Petsamo och Murmansk, vilket skulle göra det möjligt att ta sig ända till Leningrad (S:t Petersburg). Detta passade väl in i det som kallades "Großraum", eller den nazistiska politiken att förbinda de erövrade områdena i norr och öster och samtidigt möjliggöra en effektiv kontroll av det erövrade området.
Heinz Klein, som var chef för Reichskommissariats "Abteilung Technik" (AT), trodde att han hade skjutit guldfågeln. AT hade dock begränsad eller ingen erfarenhet alls när det gällde järnvägsteknik. När det gällde vägar var de bättre, men båda områdena låg egentligen under Wehrmachts domäner.
Terboven var en flitig besökare i Berlin, och det lönade sig. Den 13 december 1941 tilldelades Reichskommissariat kontraktet för riksväg 50 till Kirkenes. Värre var det för Polarjärnvägen. Hitler tvivlade på att AT skulle orka med ett så gigantiskt projekt. Trots att Fritz Todt var öppet skeptisk till projektet ansåg Hitler att OT var en bättre kandidat. Trots detta valdes AT på grundval av en rapport från dess chef, Heinz Klein, den 14 januari 1942. Hitler utgick från att vägen och järnvägen skulle byggas parallellt och i flera etapper samtidigt, med en byggtid på bara två år. Wehrmacht och NSB var tvungna att följa detta. Det var uppenbart att den höga (och helt orealistiska) takt som planerades skulle göra projektet betydligt dyrare. NSB, som arbetade med sträckan fram till Fauske, beräknade att kostnaden 1942 skulle uppgå till 156 miljoner norska kronor, en ansenlig summa på den tiden.
Terboven var angelägen om att använda krigsfångar som slavarbetare, eftersom det rådde stor brist på arbetskraft i Norge och i hela det tyska riket. Under Barbarossa togs cirka 3,5 miljoner soldater till fånga. Till en början misshandlades de och lämnades att svälta ihjäl. Denna attityd förändrades snabbt när kriget drog ut på tiden och människor blev medvetna om de stora arbetskraftsreserver som fanns tillgängliga för riket.
Nnytt fokus på den höga norden
Det blev ett nytt fokus på Nordkalotten i julas, när de allierade anföll Lofoten och Måløy den 27 december 1941. Detta övertygade Hitler om att dessa nålsticksattacker var förstadiet till en större invasion och han utnämnde Norden till sitt "ödesområde". Trots invändningar planerades kustfort i stor skala, utöver andra försvarsanläggningar. Under denna eufori hoppades Heinz Klein att det skulle vara möjligt att rekvirera 60.000 sovjetiska krigsfångar till Norge. Detta skulle skapa ett enormt logistiskt problem. Det föll på det fruktade SS att organisera fångläger och vakter på ett antal platser. På grund av bristen på arbetskraft vände sig SS direkt till Quisling, som ställde Hirden till förfogande. SS köpte ett stort antal kaserner i Sverige.
Speer tar befälet
Medan SS stod för slavarbetet gjorde Heinz Klein en uppskattning av andra insatsfaktorer som krävdes för att bygga vägar och järnvägar, till exempel fordon och anläggningsmaskiner. Det rörde sig om 300 lastbilar samt stora mängder järn, stål, betong och trä till baracker, broar och slipers. Haken var att Fritz Todt var den som var tvungen att frigöra resurserna. Söndagen den 8 februari hände dock något som vände upp och ner på alla planer.  Dr Todt, som privat hade sagt till Hitler att kriget inte längre kunde vinnas, dödades i en Heinkel 111 som exploderade strax efter att ha startat från landningsbanan i Rastenburg.  Albert Speer, Hitlers briljante chefsarkitekt, befann sig också i Rastenburg. Han skulle egentligen ha liftat med samma plan, men sena kvällstimmar i Hitlers sällskap gjorde att han valde att ta ett senare flyg. Nu hände saker och ting snabbt. Speer kallades till Hitler och installerades som ny rustningsminister plus ett antal andra titlar. Führern hade lagt märke till att arkitekten fick saker gjorda och i tid. Samtidigt visste Hitler att den makthungrige Speer skulle göra sitt yttersta för att uppfylla alla önskemål han kunde tänkas ha. Speers utnämning förlängde troligen kriget med flera månader, eftersom produktiviteten i rustningsindustrin under Speers ledning ökade enormt och nådde en topp i september 1944.
En av Fritz Todts sista handlingar var att förvägra Klein de resurser han behövde för Polarjärnvägen. Terboven blev därmed "satt på plats". Hitler bestämde att Speer skulle ta över. Hans sista ord till Speer innan han reste till Berlin var: "Och dessutom, herr Speer, måste ni färdigställa det spår i Nordnorge som Terboven har föreslagit åt mig."
Faktiskt sett var Speer inte bara arkitekt, utan även entreprenör. Baustab Speer var namnet på hans byggdivision. Baustab Speer fusionerades nu in i OT så att namnet behölls, trots att Todt hade avlidit. Ett antal omorganisationer genomfördes nu i expressfart. Sju regionala enheter skapades, bland annat Einsatzgruppe Wiking, som skulle verka i Danmark och Norge. Den 34-årige civilingenjören Willi Henne blev befälhavare i Norge och rapporterade direkt till Speer. Willi Hennes snabbt stigande stjärna ledde till en liknande sorti för Heinz Klein och Terbovens byggavdelning. Han återvände till München och en obetydlig position inom vägförvaltningen.
Med etableringen av Wiking tog OT över många av Wehrmachts byggprojekt, men behöll Sørlandsbanen tillsammans med NSB. Eller som Hitler uttryckte det: "Von Falkenhorst har andra saker att göra." Den 13 maj 1942 proklamerades den så kallade Wiking-ordern. Den innebar att Speer skulle ta över ett antal viktiga byggprojekt, bland annat Polarjärnvägen och väg 50.
Polarjärnvägen ritas
Henne var en mycket resvan man. Sommaren 1942 reste han runt i landet och bekantade sig med byggandet och byggprojekten i Norge. Samtidigt fortsatte Whermacht (Kodeis) och NSB med Nordlandsbanen upp till Fauske. Det gick långsammare än vad tyskarna hade hoppats på. En allmän brist på arbetskraft och en hög omsättning av frivilliga arbetare var det största problemet. Tvångsarbete användes ännu inte i verksamheten. NSB var ovilliga, och det blev snart brist på krigsfångar, eftersom det snart visade sig att de tyska styrkorna inte lyckades så bra på östfronten.
Längre norrut ansvarade Henne och Wiking för de drygt 1 100 kilometerna mellan Fauske och Kirkenes. Kapaciteten planerades för femton tåg per dag på en enkelspårig järnväg. Man räknade med att 100 kilometer tunnlar av hård granit skulle sprängas. Dessutom fanns det ett stort antal broar med spännvidder på upp till 400 meter. Den högsta punkten var 800 meter. Före ockupationen hade NSB ritat upp en tänkt sträckning till Kirkenes, men Hitler ville av säkerhetsskäl lägga järnvägen så långt från kusten som möjligt. Sträckningen måste därför omprövas. Sommaren 1942 samlades en grupp professorer och vetenskapsmän för att kartlägga sträckningen. De delade upp de 1.100 kilometrarna mellan sig och producerade ett imponerande antal rapporter. Endast en sträcka på 60 kilometer i arktiskt landskap förblev oundersökt.
På grund av den extremt korta tidsfristen på två år hade man redan börjat bygga tillfartsvägar och bygga baser i stor skala.
NSB:s avdelning för anläggningsarbeten var alldeles för liten i sammanhanget, även om kompetensen utan tvekan fanns där. Sträckorna Fauske-Narvik och Nordreisa-Kautokeino prioriterades. Sträckan mellan Narvik och Nordreisa blev tills vidare en farled för sjöfarten. Allt som allt skrev 500 företag kontrakt med Einsatzgruppe Wiking och Willi Henne. Det stora antalet berodde på att arbetet måste utföras parallellt på många ställen längs sträckorna och på den korta tidsfristen.
Den förutsättning var att tvångsarbetare skulle användas för det grova arbetet. I juni 1942 anlände cirka 4.000 jugoslaviska före detta partisaner till Nordnorge. SS stod för säkerheten med sina vanliga brutala metoder. Fångarna delades upp i flera läger för att bygga riksväg 50, som en förberedelse för Polarjärnvägen. De miserabla förhållandena ledde till hög dödlighet. Wiking hade problem med leveranser av nödvändiga varor och Henne drog slutsatsen att endast Wehrmacht hade de resurser som krävdes.
Som ni ser var det mycket som kunde gå fel och det fanns inget utrymme för missbedömningar om tidsfristen skulle hållas. Huruvida Speer verkligen trodde att det skulle gå att genomföra på bara två år är tveksamt, men han tog i alla fall flera tillfällen i akt att förringa sina ambitioner. Hitler fortsatte att hålla ett vakande öga på jätteprojektet och diskuterade ofta planerna med Speer, som gick via Henne och ibland Terboven och von Falkenhorst. Mötet i Rastenburg den 13 augusti 1942 är särskilt symptomatiskt. Polarjärnvägen var ett centralt ämne och bakgrunden var Führerdirektivet (Vikingorder av den 13 maj 1942)42), som specificerade byggprojekt i Norge. Många av naziststatens toppfigurer deltog i mötet. Det föreslogs försiktigt att ambitionerna skulle minskas, men Hitler ville inte höra talas om detta. Planerna skulle skoningslöst fullföljas. Stora mängder tvångsarbete skulle ställas till förfogande i norr. Tillräcklig mat skulle tillhandahållas så att arbetskraften inte dog utan kunde utföra ett gott dagsverke. Med andra ord var det inte humanitära överväganden som rådde, utan snarare praktiska åtgärder. Efteråt gjorde Willi Henne en uppskattning av nästa års säsongs behov av resurser. Det var inga småsummor när det gällde arbetskraft. 10.000 för vägbyggen, 15.000 för försvarsarbeten och inte minst 120.000 för järnvägar. Visioner och optimism fanns fortfarande kvar.
Det kom i slutet av 1943 ett direktiv till NSB som beskrev bolagets behov. Man behövde 300 lokförare och 275 stationsvärdar och mycket annat på Polarbanan.
Tillgången på tvångsarbetare lät inte vänta på sig. Det var kanske lika bra det, eftersom det rådde stor brist på baracker, kläder och husgeråd. Till råga på allt sänktes fångtransportfartyget MS Palatia öster om Lindesnes av ett brittiskt Baufighterplan som missade målet. Nästan alla av de 1.000 fångarna omkom. Katastrofen överträffades bara av Hurtigrutens fartyg Rigel, som senare sänktes på liknande sätt vid Tjøtta. Där omkom 2.500 ryska fångar. I de tyska arkiven konstaterades det lakoniskt att en transport med 1.000 fångar hade "fallit ut".
Slåg arbetsstyrka
Kodeis och Nordlandsbanen skulle också förses med tvångsarbetare. NSB:s ledning gillade inte detta, men bidrog på sitt sätt genom att upphandla baracker från norska entreprenörer. Under hösten började lägren fyllas, inte bara av krigsfångar utan även av norska tvångsarbetare från Quislings arbetsförmedling (AT).
Förhållandena var miserabla för fångarna och de drabbades ofta av dysenteri. Wehrmacht ansvarade för försörjningen, men NSB kände sig medskyldig och begärde att fångtransporterna skulle stoppas tills mottagningssystemet fungerade bättre.
Under hösten 1942 spred sig pessimismen över bristen på framsteg, och Henne började tröttna på Kodeis. Speer tog upp frågan med Hitler i Rastenburg, och den 18 januari beslutade Führern att Polarjärnvägen skulle fortsätta med all kraft. I den dystra skuggan av kapitulationen vid Stalingrad hölls ett nytt möte den 6 februari. Det stod nu klart att föraren hade tappat förtroendet för Kodeis och att Wiking skulle ta över även sträckan till Fauske. Dessutom skulle endast sträckan till Narvik slutföras enligt plan. Resten sköts upp. Några veckor senare skedde den formella överföringen.
Under början av 1943 tog det lite fart. De kompanier som hade varit förlagda norr om Narvik fick flytta sin verksamhet söderut och krigsfångar anlände i stora mängder. Av de totalt 50.000 fångar som arbetade i Wikings regi fick ungefär hälften kämpa på järnvägslinjen till Narvik. Det fanns också 6.700 civila arbetare, varav en del var tvångsarbetare. Därutöver fanns 10-12.000 vakter, främst soldater, men även en del herdar.
Henne gjorde allt han kunde för att skynda på den kraftigt nedskalade järnvägslinjen. Detta ledde till att han hamnade i ett motsatsförhållande till von Falkenhorst och Reichskommissar Terboven. De trodde att andra (och viktigare) projekt skulle bli lidande. Speer och hans chaufför höll dock ryggen fri.
Det enda som behövde fastställas var att dödligheten bland fångarna var oacceptabelt hög. Endast två tredjedelar av jugoslaverna överlevde det första krigsåret. Sovjet klarade sig inte mycket bättre. De vidtog åtgärder och eliminerade SS, vars brutalitet var välkänd. Som en följd av detta sjönk dödligheten avsevärt. I juni 1943 kunde Henne konstatera att de jugoslaver som arbetade på riksväg 50 (även kallad blodvägen) höll på att bli fullt arbetsföra.
Speer tar över ansvaret för hela järnvägen
I april 1943 tog Wiking över efter Kodeis längs Nordlandsbanan. Sträckan mellan Mo i Rana och Fauske delades upp i tretton sektioner, varav NSB och dess entreprenörer fick två, medan resten gick till tyska byggföretag. NSB fick därmed en marginell roll och behövde inte oroa sig så mycket för tvångsarbete.
Näre Fauske började byggnadsarbetet också på allvar i april. I juni var mer än 2.000 sovjeter i arbete. Så småningom upprättades hela 56 läger på sträckan från Mo till Tysfjord. Denna koncentration gjorde projektet mer hanterbart, men långt ifrån enkelt. Ursprungligen skulle sträckningen gå djupt in i landet och upp mot Bjørnefjell, med anslutning till Ofotbanen. Problemen var komplexa, med borrning av ett antal långa tunnlar i hård granit. Henne satsade på en kustlinje med färja från Korsnes till Narvik. Ärendet drog ut på tiden, men den 2 april 1943 gick föraren med på förslaget. Den avgörande faktorn var att ett antal kustbatterier skulle skydda rutten. Trots denna förenkling var framstegen små. NSB hävdade bestämt att de kunde ha gjort det lika snabbt och till en fjärdedel av kostnaden. Det blev allt tydligare att tidsramen skulle komma att överskridas med många år. Detta kunde inte förhindras av en ny order från den 22 mars 1944 (Wiking II), som angav att tidsfristen måste hållas. Ytterligare 15.000 sovjetiska och 4.000 tyska yrkesarbetare skulle skickas norrut. Förhållandena i fånglägren var 1943 tämligen goda, eftersom SS var ute ur bilden och fångarna fick ca 3.000 kalorier om dagen. Mot slutet av ockupationen sjönk kaloriintaget till 1.800 per dag i takt med att försörjningssystemet blev alltmer pressat. I takt med att Hitlers krig fortsatte att försämras, försämrades också insatserna på Polarjärnvägen. Vintern 44-45 rådde allmän livsmedelsbrist och det var mycket sjukdom och elände i fånglägren. Lägren i Buvik och Sørfjord var särskilt hårt drabbade. De intagna var så försvagade att nästan ingenting kunde göras. Ändå fortsatte arbetet på spåret med oförminskad styrka fram till befrielsen den 7 maj.
Sluttord
Polarbanan måste stå som ett flagrant exempel på grov felprioritering. Projektet var dödfött redan från början, vilket Fritz Todt tydligt insåg. Han meddelade också detta till Führern i enrum. Norge var däremot högt prioriterat, eftersom Hitler fruktade en invasion från slutet av 1941. Eftersom landet utgjorde den norra delen av den atlantiska utbuktningen byggdes mer än 300 kustfort, sex stora batterier och ubåtsbunkrar i Bergen och Trondheim. Elproduktionen ökade med 30 procent under ockupationen. Tjugo flygplatser byggdes och ett antal vägar anlades, bland vilka riksväg 50, som senare blev E6, sticker ut. Totalt anlades 400 kilometer järnvägsspår, varav 137 kilometer i norr. Enligt Henne var 30 procent av arbetet slutfört från Fauske till Tømmerneset. Längre fram till Korsnes endast två procent. Mycket av detta byggnadsarbete, i form av tunnlar och skärningar, kan fortfarande observeras i landskapet.
De stora kostnaderna finansierades inte bara av ockupationskontot, utan även av NSB:s egna budgetar. Totalt togs mer än 11 miljarder kronor ut från kontot för alla möjliga (och omöjliga) ändamål.
Det dystraste kapitlet i ockupationens historia var förmodligen krigsfångarnas behandling och öde. Medan 10000 norrmän miste livet, var siffrorna för krigsfångarna 17000. På Polarjärnvägen var dödligheten cirka nio procent, vilket faktiskt var något under genomsnittet. Detta kan förklaras av att SS tidigt togs bort från vakttjänstgöringen.
NSB valde ett samarbetsinriktat förhållningssätt under ockupationen. Detta avspeglade sig bland annat i de organiserade fångbarackerna, vilket NSB har kritiserats för. NSB:s argument var att arbetet med Nordlandsbanan redan var igång, men att tyskarna troligen inte skulle få någon nytta av den förrän kriget var över. Polarjärnvägen var en urspårning som tog resurser från mer krigsviktiga projekt. Så här i efterhand kunde Willi Henne inte hitta ett enda bra argument för att bygga Polarjärnvägen, förutom att det utan tvekan var i "Führerns anda". Efter den sovjetiska fångenskapen gjorde han karriär inom den västtyska vägförvaltningen.
En av de mer problematiska frågorna är hhur NSB hanterade krigsfångar som arbetade på deras järnvägslinjer. Bjørn Westlie hävdar i sin bok Fångarna som försvann. NSB och slavarbetarna på Nordlandsbanan att NSB:s ledning var mycket positivt inställd till att sovjetiska krigsfångar arbetade och dog så att linjerna kunde byggas. Ett av Westlies skäl till detta är att NSB:s generaldirektör Løken efter kriget inte nämner att krigsfångar användes. Han diskuterar inte heller hur arbetet utfördes, och därmed försvinner alla kopplingar mellan krigsfångarna och NSB. Westlie hävdar att NSB, representerat av Nordlandsbanens chefsingenjör Bjarne Vik, skrev i ett brev till Wehrmacht och Kodeis den 11 januari 1942: "Om det inte är möjligt att få tag på tillräckligt många norska arbetare kan vi använda krigsfångar på hela sträckan över de höga bergen."
Det faktum att NSB var medvetna om att krigsfångar användes är naturligtvis en självklarhet efter kriget. Westlie tror att NSB-ledningen antog att de flesta som kände till detta hade dömts för landsförräderi och hade behandlat fångarna grymt, och av den anledningen inte ville berätta. Dessutom trodde NSB, enligt Westli, att de överlevande fångarna hade skickats hem till sina respektive länder och att hela historien skulle glömmas bort. Så blev det inte och NRK har nyligen satt ljuset på detta.
Ketil Gjølme Andersen hävdar i sin bok Hitlers byggherrar. Fritz Todt och Albert Speer i Norge att meningen har ryckts ur sitt sammanhang och att NSB inte på något sätt var för användning av krigsfångar. Tvärtom menar han att NSB var motståndare till att använda krigsfångar.
Nordlandsbanen öppnades för trafik upp till Fauske 1958 och hela vägen till Bodö 1962. Kung Olav 5 var ansvarig för invigningen.
Visionen om en järnväg i Nordnorge överlevde kriget. En förbindelse till Tromsö ansågs av många vara önskvärd. År 1992 genomfördes en studie om detta alternativ, följt av ytterligare en 2011. Samferdselsdepartementet tog fram en kostnadsöversikt som visade på kostnader på långt över 100 miljarder norska kronor. I maj 2020 fick förslaget endast 30 röster i det norska stortinget. Ett år senare, 2021, var situationen en annan, då beslut fattades om ytterligare utredning med sikte på genomförande. En bakomliggande orsak till den bristande norska entusiasmen för en utbyggnad av Nordlandsbanen under det kalla kriget var sannolikt också rädslan för Sovjetunionen. Om Norge attackerades skulle Sovjet inte ha en järnväg redo att snabbt ta sig söderut ..

Hitler planerar Neu Drontheim.

"NSB ansåg att järnvägsutbyggnaden trots allt var samhällsnyttig och att utbyggnaden av Sørlandsbanen och Nordlandsbanen redan hade godkänts av Stortinget före kriget."

"Finansieringen skulle komma från ockupationskontot i Norges Bank, som tyskarna använde för att finansiera ockupationen. I första hand ville generalen frigöra 500 miljoner norska kronor, ungefär en tredjedel av den totala beräkningen."

Hitler i varglyan.

Polarjärnvägens sträckning som den såg ut hösten 1942. Den drogs senare om söder om Narvik. Den streckade linjen markerar vad som ursprungligen inte skulle byggas.

"I december 1940 valde von Falkenhorst att använda de begränsade resurserna till att färdigställa den sydnorska järnvägen. Endast 2 miljoner norska kronor under två år avsattes i statsbudgeten för utveckling i norr."

Waldemar Hoff var generaldirektör för NSB fram till den 1 maj 1944, då Bjarne Vik tog över. Han valde att stanna kvar på sin post efter invasionen.

Nikolaus von Falkenhorst, propagandaminister Goebbels och Terboven på Oslo centralstation.

"I likhet med norska Statens vegvesen valde NSB:s ledning att gå mycket långt för att behålla så mycket kontroll som möjligt över den egna organisationen."

Varje invigning av en ny järnvägslinje blev en propagandahändelse. Här från Elsfjords station i mars 1941. Notera hakkorset.

Hitler, Speer och skulptören Arno Breker i Paris.

Fritz Todt i det serviceflygplan som senare exploderade. Det fastställdes aldrig om det var sabotage. Här med Willi Henne i mitten och Xaver Dorsch till höger.

"På grund av den extremt korta tidsfristen på två år var försörjningsvägar redan byggda och baser byggda i stor skala."

Snöröjning måste utföras på riksväg 50, senare E6.

Albert Speer och Hitler

Så här bodde de ryska fångarna som byggde järnvägen på Saltfjellet. Lägret hette Bjørnelva. Det blev garanterat obehagligt när vinterstormarna och kylan satte in. Sträckan kallades för Blodvägen.

Ovan: Beisfjord fångläger med gravar för sovjetiska krigsfångar.

"Wehrmacht var ansvarig för leveranserna, men NSB kände sig medskyldiga och bad att fångtransporterna skulle stoppas tills mottagningssystemet fungerade bättre."

En krigsfånge i full färd med att bygga en järnväg.

Järnvägsbygge på Saltfjellet

Arbetar på Polarjärnvägen.

"Att NSB var medvetna om att krigsfångar användes är naturligtvis ett minne blott efter kriget."

Rester av Polarjärnvägen finns fortfarande kvar längs den planerade rutten.

Kopparhammartunneln.

Ryska fångar och några tyska vakter i Nordreisa strax innan freden kom.

Den norska kyrkan

En biskop välkomnar Vidkun Quisling.

I konflikt och samarbete med nazisterna:

Under ockupationen ställdes den norska kyrkan inför ett allvarligt dilemma. Många präster var starka motståndare till nazismen och förblev lojala mot kungen och fäderneslandet. Samtidigt ville de undvika att utsätta befolkningen för fara eller orsaka ytterligare lidande.

K yrkan ställdes inför frågan om hur man skulle förhålla sig till ockupanterna och vilka råd man skulle ge det norska folket.
Inledningsvis valde kyrkan, under ledning av Oslobiskopen Eivind Berggrav, att uppmana alla parter - både ockupanten och den ockuperade befolkningen - att följa folkrätten. Detta innebar att man uppmanade befolkningen i de ockuperade områdena att upprätthålla fred, ordning och disciplin.
Den nya ordningen som infördes den 25 september 1940 ändrade grunden för den så kallade "folkrättslinjen". Rikskommissarie Terboven genomförde ett antal åtgärder som klart överskred en ockupationsmakts befogenheter enligt krigets lagar. Kyrkans uppfattning var att de efterföljande försöken till nazifiering var klart olagliga.
Hösten 1940 tog biskop Berggrav initiativ till att ena kyrkan i en gemensam front mot den laglöshet och nazifiering som följde. I oktober inrättade han den kristna konsultationen för den norska kyrkan, ett informellt rådgivande organ med medlemmar från både statskyrkan och de frikyrkliga organisationerna. Under de kommande arton månaderna fungerade det kristna samrådet som kyrkans egentliga ledning.
Kyrkan var en nationell institution med stort inflytande på befolkningen, och ockupationsregimen ville göra kyrkan till ett lydigt redskap för sin ideologi och politik.
När domarna i Högsta domstolen i december 1940 avgick i protest mot den tilltagande rättslösheten ansåg Berggrav och biskopskollegiet att kyrkan också måste uttrycka ett tydligt motstånd mot ockupanternas och de nazistiska myndigheternas övergrepp.
I februari 1941 skickade biskoparna ett brev till församlingarna där de fördömde herdarnas våld mot norska medborgare. I ett annat herdabrev kritiserade biskoparna de nazistiska myndigheternas försök att nazifiera barn och ungdomars uppfostran genom ungdomstjänsten.
Konflikten med de nazistiska myndigheterna blev alltmer intensiv och kulminerade i februari 1942 då ockupationsmyndigheterna beslutade att markera statsakten på Akershus med en festgudstjänst i Nidarosdomen till statsminister Quislings ära.
Vanliga kyrkobesökare i Trondheim bojkottade denna festgudstjänst och samlades istället utanför domkyrkan. Planen var att hålla en vanlig gudstjänst i katedralen så snart deltagarna i festgudstjänsten hade lämnat platsen. Polisen beordrades att hindra människor från att komma in i kyrkan. Några dussin kyrkobesökare lyckades ta sig in i tid, men så många som ett par tusen stoppades. Gudstjänsten fortsatte ändå och utanför kyrkan sjöng församlingen psalmer och "Ja, vi älskar".
Kärkan bryter med nazisternas regler
De nazistiska myndigheterna tolkade händelsen som en politisk demonstration och svarade med att avskeda domprosten i Nidaros, Arne Fjellbu. De sju biskoparna skickade därefter var sitt identiskt brev till kyrkodepartementet där de meddelade att de avgick från sina poster. Quisling svarade med att först avsätta Berggrav och sedan resten av biskopskollegiet. Ett nytt herdabrev, kallat "Kyrkans grund", lästes sedan upp från predikstolarna i landets kyrkor på påskdagen 1942. I detta brev förklarade biskoparna varför de av tros- och samvetsskäl kände sig tvungna att avgå från sina ämbeten. Under våren anslöt sig 797 av landets 858 präster till biskoparna. Med andra ord valde nästan 93 procent av prästerna att lämna sina ämbeten och statliga löner och ställa sig på kyrkofrontens sida. Prästerna och biskoparna möttes av olika reaktioner: arrestering, husarrest, internering och förvisning från sina församlingar fram till krigsslutet.
Llydnadsplikt eller inte?
Kärnan i kyrkostriden var frågan om de kristnas lydnadsplikt. NS-teologerna menade att de kristna var skyldiga att lyda överheten och att staten kunde anta och följa sina egna lagar. Berggrav hävdade däremot att lydnadsplikten mot staten, som den beskrivs i Romarbrevet kapitel 13, förutsätter att staten är en rättsstat.
Berggrav hävdade att kyrkan, och varje enskild troende, var befriad från att lyda en orättfärdig stat och hade rätt att göra uppror mot en sådan stat.
Efter hans avgång samarbetade biskoparna och ledande personer från icke-konfessionella organisationer för att inrätta "Den tillfälliga kyrkoledningen", ett ad hoc-organ som skulle leda den nationella kyrkan fram till befrielsen.
När två av medlemmarna, teologen Ole Hallesby och lekmannapredikanten Ludvig Hope, arresterades gick resten av kyrkoledningen under jorden. Arbetet fortsatte av en hemlig kyrkoledning vars medlemmar inte offentliggjordes förrän efter kriget.
Under tiden fram till befrielsen hade den hemliga kyrkoledningen ett nära samarbete med den civila hemmafronten och fungerade som moralisk rådgivare åt den.
Under de sista två åren av ockupationen tog kyrkotvisten formen av ett ställningskrig. De nazistiska myndigheterna var ovilliga att slå ner på kyrkan för att inte förvärra situationen för de nazistiska prästerna. Ändå utvisades 127 av de mest "besvärliga" prästerna från sina församlingar och 93 fängslades, varav många hamnade på Grini.
Flera av biskoparna internerades, och biskop Berggrav sattes i husarrest i sin egen stuga i Asker.
Naziprester för tomma kyrkbänkar
Under kriget tjänade var tionde norsk präst nazisterna. De stod i predikstolen iklädda arméuniformer och hävdade att Quisling och Hitler var Guds gåvor till mänskligheten. En biskop sa till och med att judarna måste bort.
Det faktum att så många människor avgick var ett hårt slag mot Quislings regim. I ett desperat försök att upprätthålla kyrkans liv utsågs många nya biskopar och präster. Men flera ämbeten förblev obesatta under hela kriget, och många av de nyutnämnda saknade teologisk kompetens.
NS-prästerna bojkottades i stor utsträckning av församlingarna och högmässor hölls ofta inför tomma kyrkor. Samtidigt utfördes dop, konfirmationer, bröllop, nattvardsgångar och begravningar utanför NS-kyrkan, men fortfarande i kyrkans lokaler. Resultatet blev att statskyrkan existerade som en övergiven, nazifierad institution, medan större delen av den nationella kyrkan levde vidare utanför kyrkobyggnaderna. Prästerna fick donationer och hjälp till överlevnad från församlingen. "Någon" kom ofta och lämnade ett kuvert med pengar vid dörren. Prästerna visste ofta inte varifrån pengarna kom.
Församlingsprästen i Egersund, Sigmund Feyling, var en svuren nazist och han anställdes som statssekreterare i kyrkodepartementet och fick stora befogenheter att nazifiera kyrkan, utan större framgång.
De präster och biskopar som lojalt stod vid Quislings sida predikade den traditionella lutherska läran. De försvarade nationalsocialismen både teologiskt och politiskt, och många trodde att det var Gud som hade sänt Hitler och Quisling för att rädda folket och världen från kommunisterna. Det är svårt att säga hur starkt deras judehat var, men de gick inte lika långt som prästerna gjorde i Tyskland.
Brytningen med kyrkan och det faktum att de så tydligt tog avstånd från samlingsregeringen, samt det faktum att lärarna också bröt med naziregimen, var två av de allvarligaste brytningarna för Vidkun Quisling. Skolan och kyrkan var starka i det norska folket, och försöket att nazifiera dessa två viktiga element hade misslyckats totalt.
Kyrkorna lämnades i stort sett tomma under kriget. De få präster som stannade kvar i sina ämbeten dömdes för landsförräderi efter kriget, men de fördömdes också av samhället och sina församlingar för att vara "avklädda".

Biskop Berggrav.

Utomhusgudstjänst i Trondheim i protest mot Act of State.

"Vanliga kyrkobesökare i Trondheim bojkottade denna festgudstjänst och samlades istället utanför domkyrkan. Planen var att hålla en vanlig gudstjänst så snart deltagarna i festgudstjänsten hade lämnat platsen."

Biskopsbyte

När alla biskopar hade avgått var Quisling tvungen att hitta nya. Det var naturligtvis ett ganska svårt jobb, men till slut lyckades han få elva som var villiga att ställa upp. De var följande:

Peder Joakim Blessing Dahle. NS-biskop i Bjørgvin 1943. I hans stift fanns det ursprungligen 119 prästtjänster, men endast fyra tjänster tillsattes. Han tjänstgjorde från 1943 fram till krigsslutet.
Lars Andreas Frøyland var NS-biskop i Oslo. Totalt hade han åtta lojala präster på sammanlagt 86 tjänster. Han satt fängslad från 1943 till krigsslutet och dömdes till sju års straffarbete i domstolsuppgörelsen.
Sigurd Haga var NS-biskop i Hamar. Han hade tio NS-lojala präster på sammanlagt 75 tjänster. Dömdes till åtta års straffarbete.
Hans Olaf Hagen var NS-biskop under en kort period i Oslo 1942 och var biskop i Borg och Tunsberg från 1943 till krigsslutet. Han dömdes till sju års straffarbete.
Georg Christian Falck-Hansen blev under en kort period 1942 nazistisk biskop i Hamar, men avsattes och fortsatte som provst i Grue fram till krigsslutet. Falck-Hansen dömdes inte för landsförräderi på grund av sjukdom.
Ole Johan Berntsen Kvasnes blev NS-biskop i Stavanger och fortsatte till krigsslutet. Endast tre NS-lojala präster återstod efter att de övriga hade avsagt sig sina ämbeten. Inga åtal väcktes mot honom efter kriget.
Einar Lothe blev NS-biskop i Nidaros 1942 och satt kvar under hela kriget. Endast fyra andra präster var lojala mot nazisterna. Han satt fängslad i tio år efter kriget.
Andreas Marius Olay blev NS-biskop i Borg 1942 och satt ut kriget. Endast sju lojala präster återstod. Fyra års tvångsarbete efter kriget.
Jørgen Eriksen Sivertsen blev NS-biskop i Hålogaland och Trondenes i mars 1942 och blev senare domprost i Tromsö. Endast nio präster var lojala. Han dömdes till sju års fängelse och förlust av medborgerliga rättigheter i 20 år.
Dagfinn Zwilgmeyer blev NS-biskop i Hamar under en kort period från hösten 1942 till sommaren 1943, då han avgick från NS och avsade sig sitt ämbete. Han satt fängslad i 3,5 år efter kriget.
Den siste och elfte NS-biskopen var Ludvig Daae Zwilgmeyersom blev NS-biskop i Skien 1942. Endast tre lojala präster fanns på hans kontor. Han dömdes till fyra års tvångsarbete efter kriget.

De nazistiska biskoparna anslöt sig.

Kyrkopropaganda från NS.

"Resultatet blev att statskyrkan existerade som en övergiven, nazifierad institution, medan större delen av den nationella kyrkan levde vidare utanför kyrkobyggnaderna."

Sigmund Feyling, mannen som ville nazifiera den norska kyrkan.

Tomma kyrkor för NS-präster.

Berggrav i husarrest i en stuga i Asker.

Förräderiuppgörelsen 1945-1948

Massarresteringar av förrädare.

Den 8 maj 1945 kom freden och Norge befann sig i kaos. Det fanns nästan 400.000 tyska soldater i landet, och Milorg hade bara en liten handfull soldater under de första dagarna efter den tyska kapitulationen. De norska hemmafrontsstyrkorna var tvungna att få hjälp av den tyska armén för att arrestera de många "quislingarna". Anledningen var helt enkelt att man var rädd för lynchningar och medborgargarden bland den norska befolkningen. De som råkade värst ut, och som inte lyckades fly, var "tyskflickorna".

Den norska landsförräderiuppgörelsen var den befolkningsmässigt största i världen efter kriget. Totalt utreddes 92.805 fall efter kriget. 30 norrmän dömdes till döden, 17.000 till fängelse, varav 80 till livstid, 3.450 dömdes till andra straff, 3.120 accepterade frihetsstraff och 25.180 fick andra straff, främst böter. De flesta av de sistnämnda var vanliga medlemmar i Nasjonal Samling. 1.375 personer frikändes, 5.500 personer friades och 37.150 ärenden lades ned. Av de dömda var 30.002 män och 16.083 kvinnor, totalt 46.085 personer.
3262 dömdes för ekonomiskt landsförräderi, varav 1.742 dömdes till fängelse, 161 fick strafföreläggande och 1.305 fick betalningsföreläggande. Detta utgjorde en femtedel av de undersökta. Många av dem som tjänade pengar på tyskarna var inte NS-medlemmar, utan ofta väletablerade affärsmän med aktiebolag.
Av de 30 dödsdömda benådades fyra, en dog i fängelset och 25 avrättades, varav 22 hade anknytning till Stapo eller Gestapo. Tio tillhörde Rinnangänget och tre var politiker: Vidkun Quisling, Ragnar Skancke och Albert Viljam Hagelin. Tolv ockupationssoldater avrättades, elva tyska och en dansk. Av de 347 personer som utreddes för krigsförbrytelser åtalades 86 och 81 dömdes.
Fängelsestraffen förkortades så småningom genom lagar och benådningar. De fyra sista livstidsfångarna frigavs 1957, däribland Axel Stang. De sista dömda tyskarna frigavs och deporterades 1953.
Led uppgörelsen om sveket ingick även utrensningar inom statsförvaltningen och organisationer, bland annat Norska LO, Norska Läkarförbundet och Norska Författarförbundet.
En av anledningarna till att uppgörelsen blev så omfattande var att medlemskap i Nasjonal Samling gjordes till ett retroaktivt brott av den norska exilregeringen i London den 22 januari 1942.
Den rättsliga grunden för landsförräderiuppgörelsen har varit kontroversiell. Framför allt huruvida landsförräderiordningen av den 15 december 1944 i praktiken hade retroaktiv verkan. Det har också diskuterats om det var lämpligt att inkludera så många personer genom att inkludera NS-medlemmar i allmänhet. Vissa hävdar att uppgörelsen var skev eftersom ekonomiska partners, "profitörer" och "tyska arbetare" kom undan lättare än de politiska aktörerna.
Stortinget och den rättsliga uppgörelsen
Rättsuppgörelsen efter andra världskriget följde lagar som flera gånger behandlats av Stortinget, som därmed påverkade uppgörelsens form och innehåll. I juni 1945 röstade Stortinget med överväldigande majoritet för att behålla de provisoriska bestämmelserna om dödsstraff. Tidigt på hösten samma år beslutade Stortinget att brottmål skulle kunna tas upp i länsrätt eller rådhusrätt om åklagarmyndigheten yrkade på fängelse eller tvångsarbete i mindre än åtta år.
Stortingets roll vid tillämpningen av dödsstraffet var i första hand att skapa acceptans för denna straffmetod. Detta blev allt viktigare allteftersom tiden gick och motståndet mot dödsstraffet växte. Anhängare och motståndare till dödsstraffet argumenterade på samma sätt under hela rättegången. För anhängarna handlade det om att erkänna den extraordinära situation som kriget och ockupationen hade skapat. De hävdade också att principen om likhet inför lagen krävde att dödsstraffet skulle fortsätta att tillämpas när det väl hade införts.
Motståndarna, å andra sidan, argumenterade utifrån grundläggande etiska principer och menade att dödsstraffet inte var värdigt ett modernt samhälle. Denna uppfattning fick inte majoritet förrän 1950, då en ny beredskapslag debatterades, vid en tidpunkt då de sista dödsdömda antingen hade avrättats eller benådats och frågan hade blivit teoretisk.
Re villkorliga frigivningsprogrammen
Medan dödsstraffet gav upphov till en polariserad debatt var diskussionen om de processuella arrangemangen mer nyanserad. Debatten om hur rättegångar skulle organiseras och genomföras hade sällan några tydliga fronter.
I debatten om rättegångarnas organisation och genomförande hade sällan några tydliga fronter. På ena sidan stod de som betonade behovet av vedergällning, framför allt företrädare för Norges kommunistiska parti (NKP). På den andra sidan stod de som betonade straffets samhälleliga effekt, framför allt från Bondepartiet. Däremellan fanns en majoritet, främst från Arbeiderpartiet, Høyre och Venstre, som försökte hitta en medelväg. Denna tredelning mellan "de mjuka", "de hårda" och "de moderata" präglade Stortingets behandling av landsförräderiuppgörelsen.
Unighet om uppgörelsens form blev tydlig i det första fallet efter riksdagsvalet hösten 1945. Stortinget skulle ta ställning till ett förslag som innebar att åklagarmyndigheten skulle kunna döma ut fängelsestraff på upp till ett år genom bötesstraff, dvs. utan rättegång. Syftet var att underlätta och påskynda handläggningen av ärenden, till gagn för både de tilltalade och samhället. Nästan hälften av de 54.000 personer som dömdes i domstolsuppgörelsen straffades enligt detta system.
Säven om det fanns möjlighet att överklaga bötesstraffen till domstol var det få som utnyttjade denna möjlighet.
Tharlotsarna
Bermen "tyskhora" var, och är än idag, en nedsättande benämning på norska flickor och kvinnor som hade förhållanden med tyska män under den tyska ockupationen 1940-1945. Ordet antydde att de unga kvinnorna hade "varit med" ockupanten, ett uttryck som var vanligt på den tiden. Kvinnorna anklagades ofta för att vara lättsinniga eller sexuellt promiskuösa.
Många norrmän ansåg att "tyskflickorna" förrådde sitt land på ett grundläggande sätt genom att välja tyska pojkvänner, både fysiskt och psykiskt. De menade att ockupationssoldaterna på så sätt fick sitt behov av kärlek tillfredsställt och att det norska motståndet mot ockupationen försvagades. Detta ledde till att många "tyskflickor" mötte starka reaktioner från sin omgivning både under och efter kriget.
Det finns ingen exakt översikt över hur många norska flickor och kvinnor som blev älskare med Wehrmacht-soldater i Norge. Vid krigsutbrottet hade Norge en befolkning på cirka tre miljoner, varav cirka 400.000 var flickor och unga kvinnor i åldern 15-30 år. Uppskattningarna av antalet "tyskflickor" varierar mellan 30.000 och 120.000, vilket innebär att mellan var tolfte och var fjärde ung norsk kvinna hade ett förhållande med en tysk soldat under en kortare eller längre period under ockupationen. Att så många norska flickor fann pojkvänner bland ockupationsmaktens soldater var mycket kontroversiellt under krigsåren och har under efterkrigstiden förknippats med skam och tabu.
Många av "tyskflickorna" trakasserades och utsattes för övergrepp redan under kriget och deras val av pojkvän kunde ofta leda till splittring av familjen eller social utfrysning. Lokalsamhällets inställning till de "tyska flickorna" varierade dock kraftigt. Särskilt i Nordnorge, där antalet tyska soldater ofta var många gånger större än den norska lokalbefolkningen, var lokalbefolkningen ofta mer förstående för "tysktjejernas" val. Här kom norrmännen nära tyskarna, vare sig de ville eller inte, och det bidrog till en mer tolerant inställning än i andra delar av landet.
I befrielsedagarna 1945 utsattes många kvinnor för övergrepp, bland annat hårklippning och lynchningar i många norska städer. En del av dessa handlingar utfördes av män från motståndsrörelser, antingen som åskådare eller som deltagare. Trots att ett förhållande med en tysk man inte automatiskt ledde till åtal enligt landsförräderilagstiftningen internerades många kvinnor. Officiellt var detta för att förhindra lynchningar och spridning av könssjukdomar.
Dn interneringsläger för tyska flickor upprättades på Hovedøya utanför Oslo, i det tyska lägret där. Lägret fick namnet Statens interningsleir for kvinner, Hovedøya, och upprättades i oktober 1945. Lägret stängdes i april året därpå. Omkring 1.100 kvinnor var samlade här, förutom minst 16 barn.
Under den första tiden efter freden började norska "tyskflickor" leta efter sina tyska pojkvänner i de läger som inrättats för Wehrmachts enheter. Många par tog tillfället i akt att gifta sig. Man tror att mellan 1.000 och 3.000 tysk-norska äktenskap ingicks vid den här tiden. För norska kvinnor innebar äktenskapet med en tysk soldat att de förlorade sitt norska medborgarskap. Regeringengenom ett regeringsdekret ändrades medborgarskapslagen så att norska kvinnor som gifte sig med män från fiendestater förlorade sitt medborgarskap retroaktivt, en lagändring som bara gällde kvinnor. De 28 norska män som hade gift sig med tyska kvinnor under kriget omfattades inte av sådana rättsliga sanktioner.
På grund av denna lagändring betraktades alla norska kvinnor som hade gift sig med tyska män under eller strax efter kriget som tyska medborgare. Detta ledde till att dessa kvinnor deporterades till Tyskland, även om deras män hade dött i kriget eller om äktenskapet hade upphört. Trots detta återvände en del kvinnor till Norge efter kriget.
Den norska regeringen hade stora problem med vad man skulle göra med de "tyska flickor" som hade fått barn med tyska soldater. Regeringen gick så långt som att förhandla om att deportera flickorna till Brasilien. När Brasilien, efter en kort förhandlingsrunda, svarade att de var chockade över hur den norska regeringen skulle behandla deras "förrädiska kvinnor", avbröts förhandlingarna. Den norska regeringen vände sig då till Nya Zeeland, men de vägrade av samma skäl som Brasilien.
Livet för många av de "tyska flickorna" blev ett levande helvete efter kriget. De blev aldrig av med stigmatiseringen och skammen. Några hade turen att gifta sig med norska män som "tyckte synd" om dem, medan andra blev helt marginaliserade av samhället. Många av de barn som föddes fick stämpeln "nazistbarn" och har burit med sig den stämpeln resten av livet.
De senaste åren har det gjorts ett antal dokumentärer som visar hur kvinnorna och deras barn behandlades. Vi kan lugnt säga att detta är en av de allvarligaste skamfläckarna på norska politiker efter 1945, och mycket lite att vara stolt över.
Folkets dom
Å tt bli dömd för landsförräderi är naturligtvis fruktansvärt, men i många fall kan folkets dom vara långt värre. Många av de dömda, och även många av dem som åtalades men fick sina fall nedlagda, fick en hård dom av folket. I vissa delar av landet fanns det större förståelse för att människor hade samarbetat med ockupationsmakten än på andra håll. På landsbygden var samarbete ofta det enda sättet att överleva, medan det i städerna fanns alternativ till arbete och andra möjligheter att överleva. För många av dem som samarbetade eller gick i tysk tjänst upphörde inte trakasserierna från lokalsamhället när de själva blev gamla och kanske gick bort. Många familjer har fått starka påminnelser om det "nazistiska förflutna" från föräldrar och far- och morföräldrar - till och med från gammelmor- och farföräldrar. Ett svek är väl ihågkommet, och många fick sina liv förstörda på grund av det val de gjorde under kriget, och som de ständigt påminns om.
Quisling och hans regering
Vidkun Quisling trodde i det längsta att han skulle kunna förhandla med motståndsrörelsen och nå en lösning som innebar att han kunde placeras i husarrest. Som nämnts i artikeln om statsakten och Quislings andra regering fick han ett ultimatum och var tvungen att infinna sig på Møllegata 19 den 8 maj.
Endersökningen, förhören och den efterföljande rättegången mot Quisling gick snabbt under sommaren 1945 och markerade början på Norges stora uppgörelse med det förflutna. Quisling framträdde i förhörsdomstolen den 26 maj och talade för första gången om sitt besök hos Hitler 1939. Den 20 augusti 1945 inleddes huvudförhandlingarna i den stora salen i Logen i Oslo, tätt följda av den internationella pressen och en stor publik. Under de tio dagar som rättegången pågick genomfördes en noggrann process, strikt administrerad av domare Erik Solem. Den tilltalade fick rikliga möjligheter att försvara sig, biträdd av sin försvarsadvokat Henrik Bergh, som gjorde sitt yttersta. Bevis, även till Quislings fördel, lades fram.
För Quisling själv var det en utmaning att nyupptäckt bevisning från de tyska arkiven presenterades utan att han eller hans försvar hade kännedom om den. Han fick inte heller full tillgång till viktiga dokument som kunde stödja hans försvar. Mitt under rättegången utsattes han också för smärtsamma neurologiska tester, utan att detta genomfördes på ett juridiskt korrekt sätt.
Den dom som meddelades den 10 september innebar dödsstraff genom arkebusering. I domen åtalades han för brott som varken nämndes i åtalet eller togs upp under rättegången. Ändå var det så uppenbart för rätten, åskådarna, pressen och allmänheten som det var möjligt i ett fritt Norge sommaren 1945 att Quisling befanns skyldig på alla punkter och mer därtill. Trots att han själv hävdade sin oskuld och trots att försvaret argumenterade för frikännande.
Hhögsta domstolen avslog överklagandet den 13 oktober. Tio dagar senare avslog även statsrådet nådeansökan. Klockan 02.40 natten till den 24 oktober 1945 avrättades Quisling av en exekutionspluton.
Quislings ministrar som avrättades var Albert Viljam Hagelin, Ragnar Skancke och Rolf Jørgen Fuglesang. Jonas Lie dog den 11 maj på Skallum gård, troligen av hög alkoholkonsumtion och stress. Riisnæs uppträdde galet under rättegången och var inlagd på sjukhus i många år.
Den norska rättsuppgörelsen efter kriget har kritiserats hårt. Många böcker har skrivits och flera rapporter har presenterats där det konstateras att uppgörelsen var alldeles för bred och inte minst felaktig. Många dömdes för landsförräderi utan att egentligen ha gjort något särskilt fel. Den retroaktiva effekten av NS-medlemskapslagen har också kritiserats. Många av dem som tjänade på samarbetet med tyskarna släpptes fria och fick i många fall bättre positioner inom både privat och offentlig sektor.
Många människor anser att själva uppgörelsen och särskilt behandlingen av "tyskarnas flickor" var skamlig och norska politiker har tvingats be om ursäkt till de efterlevande och de få som fortfarande var i livet när ursäkten framfördes.
Det kan tyckas att det fanns en enorm iver bland politikerna i Norge att "ta" dem som stod på den tyska sidan, och att denna iver gjorde dem blinda. Sammantaget var den norska bosättningen den största i Europa när det gäller befolkning. Det är svårt att säga varför detta hände. Det måste ha funnits ett stort hat och en stor hämndlystnad bland folket, som kom till fullt uttryck efter kriget.

Gamla tyska läger och fångläger användes för att samla förrädare medan de väntade på dom. Här från Espeland-fånglägret.

""Livet för många av de 'tyska flickorna' blev ett helvete efter kriget. De blev aldrig av med stigmatiseringen och skammen."

Gripanden av de "tyska flickorna".

Skamlig frisyr av en "tysk flicka".

Interneringslägret på Hovedøya.

En samling "tyska flickor" med små barn. Fotot togs i Bergen.

Vidkun Quisling fotograferad tillsammans med sina fångvaktare.

"Domen, som meddelades den 10 september, var dödsstraff genom arkebusering. I domen åtalades han för brott som varken nämndes i åtalet eller togs upp under rättegången."

Jonas Lie, Sverre Riisnæs och Henrik Rogstad förskansade sig på Skallums gård. Rogstad tog livet av sig, Lie dog av naturliga orsaker och Riisnæs kapitulerade - och blev galen.

Quislings ministrar

Vidkun Quisling. Dödsstraff.

Per von Hirsch. Fängelse - frigiven 1952.

Sverre Riisnæs. Fängslad på Reitgjerde, behandlad för psykisk sjukdom.

Ragnar Skancke. Dödsdom.

Hans Skarphagen.  20 års tvångsarbete - släpptes 1952.

Axel Stang. Tvångsarbete på livstid - frigiven 1956.

Arnvid Vassbotten. 20 års tvångsarbete - släpptes 1950.

Alf Whist. 20 års tvångsarbete - frigiven 1952.

Johan Andreas Lippestad. Tvångsarbete på livstid - benådad 1956.

Rolf Jørgen Fuglesang. Tvångsarbete på livstid - frigiven 1956.

Otto Blehr. 20 år av tvångsarbete.

Tormod Hustad. Tvångsarbete på livstid.

Egil Reichborn-Kjennerud. Inte en av Quislings ministrar, men var högste domstolsjurist, frontkämpe och idrottsledare och hade en central position i Nasjonal Samling. Han dömdes till tio års straffarbete, men benådades 1951.

Bernhard Askvig. Var "polischef" i Oslo under naziregimen och dömdes till tolv års straffarbete för samarbete med ockupationsmakten.

Vidkun Quisling i dockan.

Sverre Riisnæs bärs in i rättssalen där han låtsas vara galen. Det räddade hans liv och han levde ensam fram till sin död 1988. Han var inlagd på Reitgjerdet från 1948 till 1960.

Människor och land

Folk og Land var en norsk politisk tidning som försvarade Nasjonal Samling (NS) och Vidkun Quisling efter andra världskriget. Tidningen innehöll artiklar om kriget och den rättsliga uppgörelsen och stödde NS:s åsikter, bland annat nationalsocialismen och Adolf Hitler.

Avisen började som stencilen Skolenytt i Kristiansund 1947, på initiativ av den pensionerade läraren Nils Vikdal för att rentvå lärare som var anslutna till det norska nationalsocialistiska partiet. År 1948 ändrades namnet till **8. Mai**, och efter Vikdals död 1952 bytte tidningen namn till Folk og Land, med redaktion i Oslo. Tidningen hade som mest ca 2.000 prenumeranter och gavs ut av det NS-lojala Institutet för norsk okkupasjonshistorie (INO). Tidningen lades ned 2004, då även INO upphörde att existera.
Folk og Land var känd för att stödja NS och det nationalsocialistiska Tyskland, samtidigt som den kritiserade den officiella historieskrivningen efter kriget. Tidningen var starkt antikommunistisk och hyllade fascistiska regimer som Francos Spanien och Perons Argentina. På 1950-talet hade tidningen en upplaga på 6-7.000 exemplar, men vid nedläggningen hade den minskat till ca 3.000 exemplar, varav hälften delades ut gratis.